Ahhoz, hogy a GFK sorozat új könyveit gyorsabban kiadhassuk, a segítségedre és támogatásodra van szükségünk. Kérjük, írj véleményt, terjeszd a hírünket a közösségi médiában! Minél többen vásárolják meg a könyveinket, annál hamarabb tudunk újakat elérhetővé tenni.

Köszönjük!

Szeretnél elsőként értesülni legújabb sci-fi és fantasy regényeinkről? Iratkozz fel hírlevelünkre! Kuponkódok, akciók, hírek csak itt! Legyél te az első, aki értesül új kiadványainkról! Hírlevél feliratkozás itt:

Látogass el Facebook-oldalunkra, ahol találkozhatsz régi és új szerzőinkkel. Nézd meg az új könyvborítókat, és barátkozz más sci-fi rajongókkal!

Keress minket a közösségi média oldalain!

Facebook:

/GalaktikaMagazin

Instagram:

/galaktikamagazin

Twitter:

/galaktika_hu

Vásárold meg könyveinket min. 25% kedvezménnyel a galaktikabolt.hu -n!

A fordítás alapját képező kiadás:

Guy Morpuss

Five minds

Vyper, 2021

Sorozatszerkesztő:

Burger István

Irodalmi szerkesztő:

Dr. Mund Katalin

Műfordító:

Tamás Dénes

Olvasószerkesztő:

Fehér Katalin

Borító:

Varga Balázs

ISBN 978-963-551-123-5

ISSN 0238-3063

Kiadó: Metropolis Media Group Kft.

© 2023, Guy Morpuss

© Hungarian translation 2023, Tamás Dénes

© Hungarian edition 2023, Metropolis Media Group

www.galaktika.hu

Felelős kiadó a Kft. ügyvezető igazgatója

Tördelőszerkesztő: Szegedi Gábor

Sorozatterv és tipográfia: Nagual Design

E-Book: Odin Fantasy Bt.

Julie-nak, Elnek és Zognak

Felhasználói feltételek

1. A játék feltétele a betöltött 21. életév.

2. Figyelem: A játékokban való részvétel lehetséges mellékhatásai közé tartozik a halál, egy vagy több végtag elvesztése, bénulás, poszttraumás stressz vagy katatón állapot.

3. Belépés előtt egyhavi holttestkezelési kaució fizetendő. A park elhagyásakor – életben maradás esetén – a kaució visszatérítésre kerül. Halál esetén az értékesíthető testrészekért a park kreditet fizet.

4. A „halvajárók” kedvezményes belépőt válthatnak, melynek díja két hónap. Továbbá rájuk a 6. pont nem vonatkozik.

5. A 4. és a 6. pont tekintetében „halvajárónak” minősülnek:

a) a hedonisták életük utolsó évében (azaz 41-42 éves korukban);

b) az androidok életük utolsó évében (azaz 79-80 éves korukban);

c) a kommunák ötödik életük utolsó évében (azaz 141-142 éves korukban);

míg azonban

d) a dolgozók, nem lévén előre meghatározott halálozási évük, nem kaphatnak halvajáró státuszt.

6. Figyelem! A KözpKorm határozata alapján a játékosoknak belépés előtt pszichológiai vizsgálaton kell részt venniük, igazolandó, hogy kielégítő tájékoztatást kaptak, és teljes mértékben tisztában vannak a parkba való belépés kockázataival. A kommunáknak a szükséges igazolást az öt személyiségükből legalább háromra vonatkozóan kell bemutatniuk.

7. Figyelmeztetés:

a) A parkba való belépéssel a játékos nyilatkozik, hogy megértette és elfogadta a játékfülkében történő esetleges elhalálozás véglegességét.

b) Ez a feltétel nem érvényes a kommunákra, amelyek első négy életük valamelyikét élik. Ők ilyen esetekben az adott életükből fennmaradó, valamint a parkban megnyert valamennyi idejüket elveszítik. A többi életüket a sajnálatos haláleset nem érinti.

8. Az Álmaid a Valóságunk Zrt. egyik arénának sem tulajdonosa, és nem tehető felelőssé a játékosok haláláért, illetve testi vagy mentális károsodásáért, bármilyen módon következzék is be.

Alex
ELSŐ NAP
22:00–02:00

Minek is nevezzem?

Ébredés. Beöltözés. Belebújás a bőrödbe. Betöltődés, letöltődés. Testfoglalás. Elmecsere.

A skizók máig keresgélik a megfelelő szót, amitől az egész folyamat derűsebb dolognak tűnik, elegánsabbnak. Akár normálisnak. De nincs ilyen szó. Mindegy, minek hívod, az érzés ugyanaz marad: mintha valaki felrángatná az agyadat a gerinccsatornádon át a koponyádba, és aztán a miheztartás végett még bele is rúgna egyet.

Amint túl vagyok a kezdeti sokkon, az első kérdésem: hol a fenében hagyott minket Sierra? Még szerencse, hogy egy halálparkban nincs nagy választék az olyan helyekből, ahol egy testet le lehetne parkolni.

Négy szavazattal egy ellenében döntöttük el, hogy eljövünk ide. A többiek látták benne az esélyt, hogy felturbózzuk magunkat, és szórakozzunk egy kicsit, mielőtt le kell adnunk az első testünket. Én nemmel szavaztam. De egy előnyét azért mégis láttam, hogy itt vagyunk: egy ilyen erősen szabályozott környezetben Sierrának is korlátozottabbak voltak a lehetőségei.

A bevett szabályok világosak: mielőtt kilépnél, parkold le a gazdatestet biztonságos helyen, fekvő testhelyzetben, egyedül. Az ajtó legyen zárva, enni- és innivaló elérhető közelségben. Egy kezemen meg tudnám számolni, hogy a huszonöt évünk alatt mindez hányszor valósult meg hiánytalanul. Ébredtem már szobában, a szabadban, börtöncellákban, tömegközlekedési járművön, félig egy befagyott tóban fekve, és egyszer – egy különösen emlékezetes alkalommal – egy teherhajó fedélzetén, ami épp akkor futott ki, hogy tíz nap alatt átszelje az Atlanti-óceánt.

Sierrára láthatóan semmilyen időbüntetés nem hat. Néha már azt hiszem, azon igyekszik, hogy megöljön minket.

Ébredés után a második kérdésem: hány százalékos lehet a vérem alkoholtartalma? Azt gondolnám, hogy ha az ember négyórás szeletekben éli le az életét, nem fogja az ideje felét merevrészegen tölteni. De mindannyian másképp küzdünk meg a démonainkkal. És Sierra démonai mások, mint a mieink.

Az első kérdésre még behunyt szemmel is tudtam a választ. Ugyanott voltam, ahol az elmúlt három napon ébredtem. Hangos beszélgetés, nevetés, zene, üvegcsörömpölés: ez a Gyémántszalon az Excelsiorban, a halálpark egyetlen igényes bárjában. Hogy Sierra miért kezdett el ide járni, azt nem tudtam pontosan, de minőségi ugrást jelentett a megszokott lebujokhoz képest.

A második kérdésemre a válasz: 0,235 százalékos véralkohol. Egy üveg whisky négy óra alatt. Vagy három üveg pezsgő. Még Sierrától is szép teljesítmény. Erősen intoxikált állapot, de arra nem elég, hogy bekapcsolja a hangos riasztást, és beindítsa az automata tisztítómodulokat. Így most nekem kell aktiválom az inhibitorokat, hogy kitakarítsák a véremet. Ezek huszonöt évvel ezelőtt csúcstechnológiának számítottak, mára azonban elhasználódtak, és az elmúlt években nem sokat költöttünk a karbantartásukra. Így most olyan érzés volt használni őket, mintha valaki smirglipapírral végigdörzsölné az ereimet, miközben krumplihámozóval szeleteli a szemgolyómat.

Egy percig mozdulatlanul ültem, és hagytam, hogy végezzék a munkájukat. Behunytam a szemem. Gondolkoztam. Rögtön két protokollszegésre ébredtem. Hagyjam annyiban? Mi értelme Sierrától elvenni az idejét? Sosem fog megváltozni. Igen, de miért hagynám, hogy büntetlenül megússza? A minimum, hogy értesítem a többieket.

Bejelentkeztem.

Értesítés protokollszegésről. Elkövető: Sierra. 2.08-as protokoll: ébredés nem biztonságos körülmények között. 3.17-es protokoll: 0,235 százalékos véralkoholszint. Adatfájl csatolva. Javaslat: egyórás időbüntetés. Várom a szavazatokat a ciklus végéig. Alex

Ki akartam jelentkezni, de előbb írtam egy személyes üzenetet is.

Basszus, Sierra, elegem van belőle, hogy folyton utánad kell takarítanom. Csinálj magaddal, amit akarsz, ha neked úgy esik jól, de minket ne rángass bele! Mielőtt kicsekkolsz, gondoskodj róla, hogy tisztán és biztonságos helyen hagyd ott a testünket! A következő életünkben nagyon meg kell emberelned magad, különben durva időbüntetéseket fogok javasolni. A.

Kifújtam a levegőt. Kezdtem megnyugodni, és a véralkoholszintem is gyorsan csökkent.

Kinyitottam a szemem.

A sarokba roskadva ültem, körülöttem emberek forgataga, kezemből egy felfordított pezsgőspohár fityegett. Elengedtem, és a mocskos szőnyegre hullott.

Alacsony asztal választott el egy zöld ruhás, szőke nőtől, aki várakozón nézett rám. Elmosolyodott. Összeszorult a szívem. Most meg mibe kevert engem Sierra?

– Alex Du Bois – mondta a nő. – Hát újra itt. A nevem Jessica.

Ekkor jelent meg Sierra üzenete.

Nincs mit, Alex. Ezt most ne kúrd el! Viszont ha van időd, kúrd meg nyugodtan! Talán még emlékszel, hogy kell. Vonzó teremtés, bár Montreal óta tudjuk, hogy nem a szőkék az eseteid. Viszont gazdag és mohó. És nem olyan ügyes, mint képzeli. Győznünk kell. Puszi, Sierra

Felsóhajtottam, és leolvastam a nőt.

JESSICA ENGELS

Hedonista

Élettartam: 42 év

Kor: 41,98 év

Kredit: 3,27 év

– Nem tudom, mit ígért magának Sierra, de nem kérek belőle – mondtam.

Lebiggyesztette az ajkát.

– Sierra azt ígérte, jól fogok szórakozni. Azt mondta, szeretsz játszani.

– Általában igen. De nem tetszik, amilyen tétekkel itt a parkban lehet találkozni.

– Akkor minek jöttél?

– Nem volt választásom. De ez nem jelenti azt, hogy játszanom is kell a beteges játékaikat.

– Ez nem teljesen igaz – hajolt át a nő az asztal fölött, és megérintette a kezemet. – Sierra már elfogadta a kihívást a nevedben. Nézd csak!

Elfogadtad a kihívást. Kincsvadászat New Yorkban: Jessica Engels (hedonista) kontra Alex Du Bois (kommuna). 24 órán belül lejátszandó.

Mit képzel Sierra? Nem ez volt a terv!

Hátradőltem.

– Maga nyilvánvalóan jó játékos, Jessica. Az ember csak úgy tud összeharácsolni három évet a halálparkban, ha elég ügyes. És nagyon szerencsés. De a szerencséje itt véget ér. Nem én akarok a gyilkosa lenni. Váltsa be a kreditjét, és menjen szépen haza!

– Sierra nem mondta, hogy be leszel tojva.

– Csak ki vagyok égve – mondtam. – Ennek a testnek már szinte annyi, és amíg be nem váltjuk egy újabbra, lényegében lópikulát sem ér. Mondja, mit nyer, ha legyőz minket? Néhány hónapot? Ha én veszítek, néhány hétre sztázisba kerülünk, aztán mehetünk is a szép új testünkbe. Ha maga veszít, magának végleg lőttek. Lássa be, időmorzsákért teper, és nem magának áll a zászló. És mondok valamit: mi úgyis csak elpocsékoljuk. Mike erősebb combizmokat akar, hogy gyorsabban tudjon futni. Bennek új játékimplantok kellenek. Csacskaságokra fogjuk költeni. Magának meg ez a mindene. Vigye az idejét, és élje le!

Jessica habozott. A szemében félelem szikrája villant, de aztán újra elmosolyodott. Megrázta a fejét.

– Úgy beszélsz, mint aki máris tudja, hogy veszíteni fog. A kihívás él. Játszol, vagy enyém az idő. Melyiket választod? – Felállt, és felém nyújtotta a kezét.

Kezet fogtam vele; nem a testi kontaktus kedvéért, hanem mert tudtam, hogy minden információra szükségem lesz, ha már ki kell állnom ellene. A keze meleg volt, és egy kissé izzadt. Kilencvennyolcas pulzus: túl magas ahhoz képest, hogy eddig ült. A nő fél. Helyes. Összeráncolta a homlokát.

– Ugyanúgy nézel ki, mint Sierra. Mégis valahogy más vagy. A szemedben mást látok. Ti, skizók már biztos hozzá vagytok szokva, hogy néhány óránként elmét váltotok, de nagyon bizarr látni.

– Nem olyan bizarr, mint ahogy maguk, hedók a fél életüket odaadják néhány évnyi luxusért.

– Te meg lemondtál a testedről.

Fölnevettem.

– Higgye el, ha látta volna, tudná, hogy nem ért sokat! És amúgy sincs rá szükségem. Bármi is történik ma, én itt leszek akkor is, amikor magának már rég fütyültek.

Elfordította a tekintetét, és a felső ajkába harapott. A szorítása nem lanyhult.

Átvágtunk a tömegen, mint a szerelmesek, akik összekaptak, és most valami csöndes hely után kutatnak, ahol kibékülhetnek.

De eszem ágában sem volt Sierrára hallgatni, és románccal indítani munka előtt. Feltett szándékom volt megölni Jessicát, amilyen gyorsan csak tudom.

* * *

A legközelebbi aréna kétsaroknyira volt, egy omladozó toronyház földszintjén. Senki sem akar egy halálparkban lakni, úgyhogy a minimális karbantartást leszámítva a kutya sem törődik az épületek állapotával.

Kint sötét volt, a legtöbb utcai lámpa nem égett. Közvetlenül a fejünk fölött egy drón zúgott el; egy pillanatra a fénypászmájába kerültünk, aztán körözött egyet, és továbbállt.

Óvatosan lépkedtünk az egykori főutca kátyús aszfaltján, a talpunk alatt szétporladt beton ropogott. Az arénával szemközt egy night-club működött: villogó fények és dübörgő zene szűrődött ki a betört ablakokon. Nincs is jobb, mint bulizva várni a halált.

Ahogy az aréna fotocellás ajtaja kinyílt előttünk, verejték és halál szaga sújtott az arcunkba. Egyből a bejáratnál egy szuvenírbolt árult pólókat és kapucnis pulcsikat olyan feliratokkal, mint ÜDV A HALÁLPARKBÓL! vagy JÖTTEM, LÁTTAM, ÖLTEM. Az egyiket nem értettem: REVILLAGIGEDO-SZIGET: NAGYOBBAT SZÓL, MINT A NEVE! Ez meg mit jelenthet?

A recepcióspultnál álló lánynak rózsaszín haja volt, és a pólóján ez állt: ARÉNA X: ÉLMÉNY NÁLUNK A HALÁL! A lány fölnézett, és leolvasott minket.

– Ms. Engels, Mr. Du Bois. Üdvözöljük önöket az Aréna X-ben! – Előtte a pultban kinyílt egy rekesz. – Ezekre szükségük lesz. – Előhúzott és felénk nyújtott egy-egy pár edzőcipőt. – Ms. Engels, D szoba. Mr. Du Bois, L szoba. A kincsvadászat öt perccel azután kezdődik, hogy beléptek. A nyeremény tíz százalékát vonjuk le. A nyertes továbbá választhat egy ajándék póló vagy vizespalack közül. A vesztesnek pedig, nos – vágott savanyú arcot –, ingyenes a hullaszállítás. – Láthatóan alaposan begyakorolta a szövegét.

Követtem Jessicát, aki elment a pult mellett, és elindult egy folyosón, melynek mindkét oldalán ajtók sorakoztak. Amikor odaértünk a D betűvel jelzett ajtóhoz, az egyből kinyílt. Jessica tétovázott, mintha mondani akarna valamit, de aztán belépett. Továbbmentem. Mit mondjon az ember valakinek, akit épp most készül megölni?

Az L szoba közönséges játékfülke volt, nagyjából három méter átmérőjű. A falak, a padló és a plafon is fekete. Az egyik fal mellett volt egy kis szék, amellett nyitva állt egy fiók a falban. Leültem, átvettem a cipőmet, és a beletettem azt, amelyikben érkeztem. A fiók becsukódott. Fölálltam, mire a szék is visszahúzódott a falba.

Egy kijelzőn ekkor megjelent a visszaszámlálás: 4:28. Odaléptem, és éreztem, ahogy a padló rugózik a lábam alatt.

Üdvözöljük, Mr. Du Bois!

Játék: Kincsvadászat

Győztes: Aki elsőként ér a célhoz, vagy utolsóként hal meg

Pályák száma: Három

Helyszín: New York

Jármű igénybevétele nem engedélyezett

A játék integritásának megőrzése érdekében az események rögzítésének bárminemű kísérlete azonnali kizárást és idővesztést von maga után.

Ekkor megjelent egy új képernyő:

Ebben a játékban az alábbi külső megjelenés és felszerelés választható:

1. a) Férfi             b) Nő

2. a) Sportöltözet        b) Öltöny

3. a) 5 egység helyi pénz    b) Fagyasztás egy percre

Elgondolkodtam az első választási lehetőségen. Blöff vagy dupla blöff? A játékfülke az elmémet olvassa le, nem a testemet. Alexként fogok megjelenni, nem Mike-ként. Így Jessicának esélye sincs, hogy felismerjen. Maradok férfi.

A második választás könnyebb volt. Hacsak nem egy futópálya közepén dobnak le, öltönyben kevésbé leszek feltűnő.

Ami a harmadikat illeti, egy ügyes ellenfél nem ad rá alkalmat, hogy lefagyaszd. Egy kis pénz viszont hagy némi mozgásteret.

Szóval a), b), a).

Hátraléptem. A képernyő elsötétült, és csak a visszaszámlálást mutatta.

2:48

A szoba közepére álltam, behunytam a szemem, és próbáltam rátalálni az egyensúlyomra. A szám kiszáradt, az adrenalin szétáradt a testemben. Egy kicsit visszavettem belőle. De ha az ember nem izgul, inkább ne is versenyezzen!

Mióta megjöttünk, néhány játékot már lejátszottunk, és meg is nyertünk, amivel eddig kicsit kevesebb mint egy év kreditet gyűjtöttünk. A halálparkban az ember általában lassan kezd, a lehullott koncért marakodik, amíg össze nem gyűjt egy rendes időtétre valót. Mi két héttel kezdtünk, ilyen kis tétben nem sokan akartak velünk játszani. Sierra javára szóljon, hogy Jessica jelentette az első nagyobb nyerési esélyünket.

Ahogy Jessicának már mondtam, a skizók előnyből indulnak a halálparkban. Ha valamelyikünk meghal az arénában, mind meghalunk. De ez nem igazi halál. Az elménk sértetlenül átkerül a következő testünkbe. A hedók, mint Jessica, be kell hogy érjék egy élettel. Számukra a halál az arénában a véget jelenti. De ettől még eszem ágában sem volt veszíteni. Azért jöttünk a parkba, hogy időt nyerjünk.

Kinyitottam a szemem.

1:32

Vártam, hogy a szoba elsötétüljön.

* * *

Vakító napsütésben találom magam, ami fémsodronyok mögül villódzik a szemembe. Lábam alatt fadeszkák, a mélyben víz hömpölyög. Járművek robaja vesz körül. Az orromba kipufogógáz keserű szaga tolul.

Szemközt velem a New York-i felhőkarcolók sorakoznak.

Fölfelé rohanok, a gyalogosokat kerülgetem. Egy magas kőoszlop tornyosul előttem. Jobbról egy biciklis süvít el mellettem, és rám csönget:

– Maradj a saját oldaladon!

A Brooklyn hídon tartok nyugatra, Manhattan szíve felé.

Jessicának semmi nyoma, de nem is jellemző, hogy a két játékos ugyanonnan indul. Fél mérföldre jobbra a Manhattan híd kék-fehérjét látom. Egy metrószerelvény keletre tart, egy futó nyugatra. Hunyorítok, de a lencsém nem elég jó. Lehet, hogy Jessica – vagy csak egy átlagjános, akinek kocogni támadt kedve. Nem tudom befolyásolni Jessica lépéseit, de nem ártana tudni, merre jár.

A végtelenségig tudnék futni, hála Mike beteges fitneszfüggőségének. De ez most nem csak a futásról szól. Ha arról szólna, meghagytam volna Mike-nak.

Egy kicsit lelassítok, és várom az első nyomot. Fel is villan a jobb lencsémen.

Első pálya: „Keleti vezető körül csiripelő verebek: keresd a vak játékost!”

Pont délre vagyok a kínai negyedtől. Kétlem, hogy itt keleti vezetők bóklásznak, úgyhogy bizonyára egy szobrot keresek. Megnyitom a térképet a lencsémen. Öt percre tőlem ott a Konfuciusz tér, ahol a nagy filozófus szobra áll. Ígéretesen hangzik.

A biztonság kedvéért beállítok egy keresést a környező szobrokra, aztán a nyom második felére koncentrálok:

Keresés: „csiripelő verebek”

Egy tizedmásodperc szünet után a lencsémen már meg is jelenik a találat:

A madzsong játékban a kövek megkeverésének hangja a verebek csiripelésére emlékeztet.

Átfutok a hídoszlop bal oldali nyílásán, és elindulok a városháza felé vezető hosszú betonjárdán. Gyorsítok a tempómon, és kikerülök egy csapat turistát.

Egy újabb kereséssel kiderítem, hogy a madzsongot a hagyomány szerint maga Konfuciusz találta ki. Minden passzol. Akkor tehát egy vak madzsongjátékost keresek a szobornál?

A híd végéhez érve jobbra indulok, elfutok a bíróság épülete előtt, és befordulok egy mellékutcába.

Nem vagyok messze a tértől, de ez az egész túl könnyűnek tűnik.

Sétatempóra lassítok, és közben újra végigmegyek a nyomokon. Ha Jessica a közelben van, remélem, hogy nem ismer föl. Bízom benne, hogy én is csak egy vagyok a sok sötét öltönyös ügyvéd közül, akik kijöttek sétálni a napsütésbe. Egy kicsit talán jobban izzadok a többieknél. Lehet, hogy megszorongattak a tárgyalóteremben. Jessicának nyomát sem látom. Az utcán főleg kínaiak járnak, a nő egyből szemet szúrna. Persze Alexként itt én is feltűnő jelenség vagyok, ami felkeltheti a gyanúját. Mike gond nélkül elvegyült volna.

Találok öt dollárt a zakóm zsebében. Hogy álcázzam magam, veszek egy palack vizet és egy péksüteményt egy utcai árusnál. Egy arctalan ügyvéd a sok közül, aki kiugrott ebédelni.

Ahogy a cseppet sem étvágygerjesztő pékárun nyammogok, megjelenik a szobrokra beállított keresésem eredménye. Egy ugrásnyira tőlem északra, a Kolumbusz parkban áll Szun Jat-szen, az első kínai elnök szobra. Egy keleti vezető. Meglehet, még sohasem hallottam róla, de a találatok alapján a park a madzsong-, kártya- és sakkjátékosok népszerű otthona.

Melyik lehet az? Megnyitok egy képet a Konfuciusz térről. Óriási, barna toronyház, a tövében a filozófus szobra, de nagyjából ennyi. Csak átmenő forgalom van, sehol egy hely, ahol le lehetne ülni játszani. És zajosnak tűnik. Egy vak játékos biztosan nem ezt választaná.

Eldöntöttem. Kukába hajítom a péksüteményt, északnak indulok, a Kolumbusz park felé, és reménykedem, hogy jól kalkuláltam. Igyekszem leplezni a sietségemet, ahogy átvágok a park füvén.

Hol lehet a vak játékos? Egy betonpályán srácok kosaraznak, nem valószínű, hogy köztük lesz. Egy férfi és egy nő valami tajcsiszerűséget gyakorol, karddal a kezükben. Ők sem azok. Aztán meglátom, hogy egy lombos fa árnyékában csapatokban kártyáznak és sakkoznak az emberek.

A vizemet iszogatva feléjük indulok.

Egy kő sakktáblánál ketten ülnek: az egyikük előrehajol, a másik mintha félig aludna, a szeme csukva van. A vak játékos? Most mond valamit, mire az ellenfele lép helyette.

Ez az!

Körülnézek. Nem akarok ötleteket adni Jessicának. De úgy tűnik, a játékosok mindenki mást hidegen hagynak.

Egy pillanatig tétovázom. Ha tévedek, azért időlevonás jár. Aztán odalépek, és finoman megérintem a férfi vállát. Minden megdermed körülöttünk.

Első pálya teljesítve.

Megkönnyebbülten felsóhajtok, aztán újra körülnézek. Jessicának még mindig semmi jele. Előttem jár, vagy lemaradt? Felvillan a második nyom:

Második pálya: 54-es móló, elsüllyedt óriás, fogd meg a jobb macskát!

A térkép szerint az 54-es móló Manhattan nyugati felén van, a Hudson partján, jó két mérföldre tőlem. Szép kis távolság, pláne, hogy nem vehetünk igénybe közlekedési eszközt. És amúgy is túl kézenfekvő lenne odamenni a mólóhoz, és megtalálni egy macskát. És mi lehet az elsüllyedt óriás?

Keresés: „New York 54 móló” + „elsüllyedt”

A találatok máris megjelennek:

Két találat:

1. 1915. május 1. A Lusitania kifut a New York-i 54-es mólótól. 1915. május 7-én egy német tengeralattjáró elsüllyeszti. 1 198 halott.

2. 1912. április 18. A Carpathia gőzös kiköt a New York-i 54-es mólónál. Fedélzetén 712 túlélő az elsüllyedt Titanicról.

Bármelyik lehet a kettő közül. A „macska” nyilván vasmacska, valamilyen kézzelfogható emlékmű. Feltehetőleg mindkét hajó eredeti horgonya az Atlanti-óceán mélyén pihen. Rákeresek, de nem találok New Yorkban Lusitania-emlékművet. A Titanicnak annál több van. Kevesebb mint fél mérföldre tőlem például a Titanic Világítótorony és Emlékház. Északra menjek az 54-es mólóhoz, és ott keressek egy horgonyt? Vagy délre a világítótoronyhoz?

A torony lesz az. A móló túlságosan magától értetődő.

Hátranézek. Még mindig nem látom, hogy bárki is érdeklődne a sakkozók iránt. Zsebre dugom az üres vizespalackot, és futásnak eredek. Balra, jobbra, át a Brooklyn híd alatt.

Befordulok egy mellékutcába, és meglátom magam előtt a világítótornyot. Egy parkban áll, ami egy keskeny háromszög két utca kereszteződésében; körülötte néhány fa és pihenőpad. Kicsit csalódás, hogy csak ennyit érdemelt 1 600 halálos áldozat.

De ami engem közelebbről érint: a parkban sehol egy horgony. Odamegyek a világítótoronyhoz, és körbejárom, hátha találok egy domborművet vagy metszetet. Semmi.

A park mellett egy macskaköves utca vezet, fölötte tábla hirdeti a Kikötői Múzeumot. A fák között rozsdás vas barnás színét látom átderengeni. Egy horgony? Közelebb lépek. A múzeumhoz vezető lépcsőt két vasmacska keretezi.

Ez az!

Elindulok felé.

Egy színes jógacuccot és Yankees-baseballsapkát viselő, fiatal nő egy babakocsival próbál leevickélni a múzeum lépcsőjén.

– Tudna segíteni? – kérdezi.

Gondolkodás nélkül működésbe lép az udvarias énem. A babakocsiért nyúlok, és egy másodperccel később kapcsolok a kelleténél. Összetalálkozik a tekintetünk, és rájövök, hogy a nő nem más, mint Jessica, csak sokkal fiatalabb kiadásban. Elengedi a babakocsit, és amíg én a járművel viaskodom, a vállamra teszi a kezét.

– Ne mozdulj! – suttogja.

Szitkozódom. Hogy lehettem ilyen ostoba? Mozdulni sem bírok, és a lencsémen egy számláló elkezd hatvan másodperctől visszaszámolni.

– Köszönöm, drágám – mosolyog Jessica. Kikerül a látóteremből, és hallom, ahogy a léptei futva távolodnak a macskaköveken. Talán nyugat felé.

Életem leghosszabb percének tűnik. Azzal töltöm, hogy próbálok rájönni, Jessica honnan szerezhette a babakocsit. Képes lett volna csak úgy elrabolni egy gyereket a Kikötői Múzeumból?

Most már tudom, hogy előttem jár, és nem is kicsivel.

Nulla.

Életre kelek. Tudom, hogy az egész csak szimuláció, tudom, hogy sietnem kéne, de egyszerűen muszáj megnéznem, nincs-e egy kisgyerek a babakocsiban. A kocsi üres. Megérintem a jobb oldali vasmacskát. A világ ismét megdermed körülöttem.

Második pálya teljesítve.

Most már tudom, hogy néz ki Jessica, de bottal üthetem a nyomát. Megjelenik a harmadik nyom:

Harmadik pálya: 77, repülő a semmibe, kelj át a vízen!

Repülő a semmibe: ez a 2001. szeptember 11-i, World Trade Center elleni terrortámadásra utal. Két repülő csapódott az ikertornyokba. A közelben található emlékmű jól ismert: két óriási medence és vízesés, ahol egykor az északi és a déli torony állt. Ezt jelentheti a „kelj át a vízen”.

De még ha csupán szimuláció is ez az egész, ki rejtené a trófeát egy nemzeti emlékhely mélyére? És mit jelent a 77? És ha tényleg valamelyik medence a megfejtés, honnan tudjam, melyik az?

Beállítok egy keresést 9/11-re és a 77-es számra, aztán – ha netán tévednék 9/11 kapcsán – egy tágabbat az egész nyomra.

Mivel nincs más támpontom, nyugat felé kezdek futni, ahol az emlékmű áll.

A Broadwayen óriási a dugó. Cikázom a kocsik között, próbálom behozni a lemaradásomat. Igyekszem, hogy ne a kerekek alatt érjen véget számomra a játék. Balra egy épület, ami úgy néz ki, mint egy óriási, fehér sündisznó. Elfutok előtte. Többen utánam fordulnak, egy őr elindul felém. Ez a hely a csöndes elmélyülésé, nem futkározásra való. Valaki felkiált.

Ügyet sem vetek rájuk.

De még mindig nem tudom, melyik medencét válasszam. Már ha egyáltalán jó helyen járok. Lelassítok, gyalogolni kezdek. Megjelenik az első keresésem eredménye:

Keresés: „77” + „9/11” + „world trade center emlékmű”

Az American Airlines 77-es járatát 2001. szeptember 11-én eltérítették, és a Pentagonba vezették. A gépen 64-en, a földön 125-en vesztették életüket. Az áldozatok nevét a manhattani Szeptember 11. Nemzeti Emlékhely déli medencéjének oldalán tüntették fel.

Ez lesz az. A déli medence. De valami még mindig nem áll össze.

Balra fordulok, és a föld alatti múzeum előtt elhaladva a déli medence felé veszem az irányt. Az egyik sarkánál emberek gyülekeznek.

– Egy nő a vízbe ugrott! – kiáltja valaki. – Hova tűnhetett? – Egy rendőr a vízre szegezi a pisztolyát. De odalent senkit sem látni.

Ez most komoly? A trófea tényleg a víz alatt van? A nyomok ide vezetnek. De az ösztöneim még mindig mást súgnak.

Akárhogy is, Jessica előttem jár. Döntenem kell, mégpedig most.

Jókora ugrásnak tűnik, de nem látok más lehetőséget. Magamban bocsánatkérést mormolok, fellépek a medencét övező névtáblákra, megkapaszkodom az ujjbegyeimmel, aztán elengedem a peremet. A vízesés a medence fekete kőlapján zúdul le. Csuromvíz vagyok, nem látok semmit, és sehol sem találok fogást. Tompítás nélkül csattanok a medence alján. Harminccentis vízben térdelek, és az erős áramlás a központi lefolyó felé taszít. Fentről utánam kiáltanak, de a víz robajlása elnyomja a hangjukat.

Talpra evickélek. A rendőr a pisztolyával hadonászik felém. Csak nem fog lelőni? Talán azt hiszik, hogy Jessica után ugrottam. Szóval hős vagyok. Hátat fordítok a bámészkodóknak. Rájövök, hogy Jessica innen csak egy irányba mehetett: le a lefolyón.

Félig csúszkálva, félig úszva elindulok arrafelé. Le akarok lassítani a szélén, hogy megnézzem, milyen mély, de elszámítom magam, és az erős sodrás magával ránt. Lebucskázom egy mélyebb medencébe, és gyorsan levegőt veszek, mielőtt a víz alá merülnék. Sötét van. Nem látok, nem érzékelek semmit. Az örvény egyre mélyebbre húz.

Nem lesz ez így jó.

Nekiütődöm valaminek, ami feltehetőleg a lefolyó alja. Tapogatózva sodródom tovább az áramlattal. Még mindig nem látok semmit, de olyan érzés, mintha valamiféle alagútban lennék.

A tüdőm lángol, de nem állok le. Ha jó helyen járok, hamarosan találnom kell egy kivezető utat. Az instrukciók szerint át kell kelnem a vízen.

A második keresésem eredménye váratlanul felvillan a szemem előtt:

Keresés:  „77” + „repülő” + „manhattan” + „víz”

A Water Street 77. alatti irodaépület tetején 1969 óta egy első világháborús Sopwith Camel vadászrepülő másolata van kiállítva.

Fotó is tartozik a leíráshoz: egy toronyház tetején, a valószerűtlenül rövid, zöld kifutópálya végén egy kis, kétfedeles repülőgép látható. A kifutón ott virít a nagy, fehér 77-es szám. Egy repülő, ami sohasem emelkedik a magasba.

Én hülye! Hallgatnom kellett volna a megérzéseimre. Senki sem rejti a játék fődíját egy nemzeti emlékhely mélyére. És ez tényleg „repülő a semmibe” – egyes szám, nem többes.

Vajon Jessica rájött? Csak úgy tett, mintha beugrott volna a medencébe, hogy megtévesszen, miközben ő a Water Streetre ment?

Meg akarok fordulni, hogy az árral szemben ússzak, de túl erős a sodrás. Még ha vissza is jutok a medencébe, fogalmam sincs, hogy mászom ki. Csúszós, sima gránit az egész. És ha Jessica ráhibázott a megoldásra, már úgyis túl késő, hogy utolérjem.

A plafonba ütöm a fejem, és elfog a pánik. Lefelé sodródom, amíg a lábam bele nem ütközik valamibe. Valami puhába. Ami a bokámat markolássza.

Egy pillanatra azt képzelem, valami csápos tengeri szörny. Aztán rájövök, hogy Jessica is elkövette ugyanazt a hibát, amit én. A lábamnál fogva próbálja fölhúzni magát, vagy engem próbál maga felé rántani, de hogy miért, arról lövésem sincs. Talán csak kétségbeesetten kapaszkodik az életbe, abba a néhány pillanatba, ami még maradt neki.

Innen már csak egyetlen kiút van. Azzal a kevés erővel, ami még maradt, hátrafelé rúgok, mire a szorítása meglazul. Mindketten haldoklunk, csak én valamivel lassabban. A zsebembe nyúlok, és előbányászom az üres vizespalackot, amit korábban odarejtettem. Küszködve lecsavarom a kupakját.

A lélegzetem kirobban a tüdőmből, ahogy a számhoz emelem a palack nyílását, és félig levegőt, félig vizet nyelek, figyelve arra, hogy ne kezdjek fuldokolni.

És ez éppen elég.

Jessica elengedi a lábamat, és magába rántja a sötétség. Nem volt a barátom, mégsem tudom megállni, hogy sajnálat fogjon el iránta. Senki sem érdemel ilyen halált, és pláne nem egy kegyhelyen, amit halottak ezreinek emeltek. Szándékosan félrevezettek minket.

Jessica halála azonban nekem az életet jelenti.

A tüdőm kis híján összeroppan. Már ott tartok, hogy feladom, és belélegzem a jéghideg vizet, amikor egyszerre fény vakít el.

A játék véget ért.

Levegőért kapkodva feküdtem a játékfülke padlóján. A víz sebesen szivárgott el alólam.

Reszkettem, de hogy a hidegtől vagy a sokktól, nem tudtam volna megmondani. Elfordítottam a fejem, és hánytam.

Szóval nyertem, és még mindig élünk.

Nem úgy, mint Jessica. Aki most odaát, a D szobában lebeg a vízben, amibe belefulladt. De legalább a holttestek kezelése ingyenes. Mázlista ez a nő.

Hanyatt feküdtem. Ahogy a szemem hozzászokott a fényhez, észrevettem egy üzenetet a képernyőn.

Győzelem: a másik játékos meghalt.

Gratulálunk, Mr. Du Bois!

A nyereménye 2,69 év.

Tíz perce van elhagyni a fülkét.

Különben mi lesz? Újra feltöltik vízzel? Eszem ágában sem volt megvárni, hogy kiderüljön.

A szoba egyik oldalán kinyílt egy ajtó, mögötte zuhanyfülke és tiszta ruhák.

Amíg lezuhanyoztam és felöltöztem, még kétszer kidobtam a taccsot. De legalább a remegés abbamaradt.

Kukába dobtam a vizes ruháimat, és kiléptem a folyosóra.

Visszaadtam a futócipőt a bejáratnál dolgozó lánynak. Nem látszott rajta, hogy különösebben megrázná a számtalan halál, ami körülveszi.

– Elismerésem, Mr. Du Bois! – fogadott kis mosollyal. – Ms. Engels 3,29 év kredittel rendelkezett. Ebből levontuk a tízszázalékos játékszervezői díjunkat. Továbbá száz nap büntetést kulturálisan kifogásolható viselkedésért. Az ön végső nyereménye 2,69 év.

Úgy éreztem, átvertek. Időlevonás azért, mert egy szimulációban megszegtem a helyi törvényeket? Ennek semmi értelme.

– Száz nap? – kérdeztem vissza. – Elég húzósnak tűnik. Világos, hogy nem illik feldúlni egy nemzeti kegyhelyet, de mindketten tudjuk, hogy csak szimuláció volt. És az instrukció szándékosan kétértelműen van megfogalmazva. Mindketten rossz helyre mentünk. Lefogadom, hogy minden játékban ugyanez történik, az aréna meg alaposan megszedi magát.

– Sajnálom – mondta mosolyogva. – Nem én írom a játékot, sem a szabályokat. – Áthajolt a pult fölött. – Köztünk maradjon – mondta fojtott hangon –, de magáé lehet a póló és a vizespalack is.

Nem láttam értelmét vitatkozni. Átvettem az ajándékaimat, és elindultam kifelé.

Az egész nem ért 2,69 évet. Jóval tovább fog tartani, mire elfelejtem Jessicát. Még most is hallottam a fülemben a víz dübörgését, és éreztem a lábamon a nő kétségbeesett markolászását. Az ember általában nem kerül ilyen közel a halálhoz a játékarénában. Sem a sajátjához, sem máséhoz. Ez sokkal személyesebb volt a kelleténél. Túl sokan vesznek oda a halálparkokban, akiknek még nem jött el az ideje.

Ránéztem az órára. Valamivel több mint egy órám maradt. Most az egyszer rám fért egy ital, és nem érdekelt, mennyibe kerül. Visszaindultam az Excelsiorba.

* * *

A Gyémántszalonban még mindig nagy volt az élet. Sőt, talán még nagyobb is, mint amikor otthagytuk. Találtam egy félreeső helyet, és kikértem egy whiskyt. A kezem, amellyel a számhoz emeltem az italt, remegett.

El kell felejtenem Jessicát. Megölt volna, ha úgy jön ki a lépés. És amúgy sem miattam halt meg, hanem Sierra miatt, aki ezt az egész játékot megszervezte. Nem volt más választásom.

Az ital félig a pólómra csorgott, de jobban éreztem magam, miután felhörpintettem, úgyhogy kértem még egyet. De ez lesz az utolsó. Találnom kell egy biztonságos helyet, ahol átadhatom a testünket Kate-nek.

Már majdnem végeztem a második pohárral is, amikor valaki leült a szemközti székre. Karcsú, szőke nő volt, fekete ruhája rásimult teste körvonalaira. Egy pillanatra azt hittem, Jessica az, és felültem, mintha villám csapott volna belém, kilöttyentve a maradék italomat.

Rám nézett, és kivillantotta tökéletes, fehér fogsorát. Üres tekintete összetalálkozott az enyémmel, aztán szemérmesen lesütötte a pilláit.

– Akarsz egy kicsit szórakozni? – kérdezte.

Az kizárt. Nem fogok megkoronázni egy amúgy is borzalmas napot egy kis lélektelen hetyegéssel egy szexbandival. Végy egy andit, hagyd ki belőle az emberi agyat, hogy buta maradjon (buta andi, vagyis: bandi), tegyél bele valamilyen kezdetleges mesterséges intelligenciát, és már kész is van a két lábon járó szexuális játékszer, ami minden kívánságodat teljesíti. Vagy ha úgy tetszik, bérbe is adhatod, hogy megtérüljön a befektetésed. Felsóhajtottam. Ha egyvalamiben biztosak lehetünk, az az, hogy az emberiség előbb-utóbb mindenből pornót és üzletet csinál.

Fölálltam.

– Nem, kösz – ráztam meg a fejem.

A bandi nem reagált. A jelek szerint a csalódottság programját már kifelejtették belőle.

Elmenőben bejelentkeztem.

Sziasztok! Kösz, Sierra. Legközelebb kérdezz meg, mielőtt elfogadsz a nevemben egy kihívást! Abból, hogy felébredtél, már rájöhettél, hogy életben maradtunk. Épphogy. A „vonzó teremtés”, akit beszerveztél nekem, nem volt ilyen szerencsés. Cselesen játszott, de a végén én kerekedtem felül. Ebből ki tudjuk fizetni Mike új lábát. Bár lehet, hogy új tüdővel jobban járnánk (kis híján vízbe fulladtunk). A következőt csinálja valaki más! Alex

Kate
MÁSODIK NAP
06:00–10:00

Amikor felébredtem, prímán éreztem magam.

Mint mindig. Alex és köztem csaknem négy óra pihenő volt. Igazi kikapcsolódás, mialatt az egész testünket bejárták a nanomok, és felkutattak, kijavítottak, befoltoztak, begyógyítottak minden kis sérülést. És valódi alvás. Nem csak az a pár másodperces kilépés/betöltés, ami a többieknek jutott.

Ráadásul Alex után következtem. Megvolt az előnye annak, ha az ember a kisebbségi komplexusos, kövér srác után jött a sorban. Pontosabban az egykori kövér srác után, aki most egy élsportoló testében él, de még mindig nem hiszi el, hogy elég jó lehet bárkinek. Aki azt hiszi, csak akkor fogják szeretni, ha mindenben ő a legjobb. Édes, kedves, hűséges Alex.

Körülnéztem. Egy nagy ágy közepén feküdtem egy tágas szobában, ami valaha egy drága szállodai lakosztály lehetett. Most eléggé le volt pusztulva. A tapéta hámlott, a tükör a szemközti falon megrepedt, mindent porréteg borított, és áporodott szag terjengett.

Jobbra tőlem, az éjjeliszekrényen egy vizespalackot és egy papírzacskót találtam. Felültem, és belekortyoltam a vízbe. Aztán prüszkölni kezdtem, és kis híján elhajítottam a palackot, mert hirtelen fület és szájat növesztett, és énekelni kezdett valamit az Aréna X-ről. Bármi is legyen az.

Rázártam a tetejét. A száj csókot dobott felém, és eltűnt. A fülek becsukódtak mögötte. Ahogy lenéztem, megláttam, hogy a pólómat is ugyanaz a logó díszíti.

Az ég áldjon meg, Alex, mi ez a zsibvásár?

Gyanakodva pillantottam a papírzacskóra, aztán óvatosan kinyitottam. Csokis süti volt benne, a kedvencem. És nem énekelt. Így már mindjárt más. Alex mindig gondoskodik rólam.

Kimásztam az ágyból, és odamentem az ablakhoz, hogy megnézzem, hol is vagyok.

Magasan. A nap távoli toronyházak mögül kelt föl, de egyik sem nyúlt magasabbra, mint ahol én álltam. Alattam terült el a halálpark. Elhagyatott épületek sorakoztak egészen a szögesdrót kerítésig. Ez egy külvárosi negyed lehetett, egészen addig, amíg az emberiség meg nem oldotta a túlnépesedés problémáját. Most viszont már csak halálpark. Lakatlan. Csak az arénák, a kocsmák és az éjszakai mulatók vannak nyitva. Minden mást hagytak elrothadni.

Ezeket az épületeket bárhol máshol már rég lebontották volna. A népesség csökkenésével egyre kisebb szükség volt óriási lakótömbökre, így ezeket a masszív betontornyokat fokozatosan fenntartható ökoházakká alakították át. Előbb-utóbb a halálparkok is sorra kerülnek, és a külvilágot letaroló zöld invázió ezeket a betonszigeteket is elnyeli majd. De egyelőre még itt vannak köztünk, hogy az elfeledett időkre emlékeztessenek.

Bejelentkeztem.

Jó reggelt, Katie! Gondoltam, talán tetszeni fog a kilátás. Bár abban nem vagyok biztos, hogy megérte húsz emeletet megmászni miatta a tegnapi állapotomban. A zár nem működik, de a lift sem, úgyhogy szerintem nagyjából biztonságban vagy. Találtam neked sütit – jó étvágyat hozzá!

Tegnap este majdnem meghaltunk. Sierra annyit iszik, hogy már engem is lelassít. A megkérdezésünk nélkül benevezett engem egy játékba. És muszáj volt Montrealt is felhoznia, már megint [csatolva]. Nem tudna végre békén hagyni vele?

Ölel: Alex

Édes, nyavalygós, hisztis Alex! Muszáj lenne elengednie a füle mellett Sierra megjegyzéseit. A csaj nem érez bűntudatot, és valahányszor Alex ugrik a provokációira, Sierra pontosan azt kapja, amire vágyott. Mindnyájunknak el kell felejtenünk a Montrealban történteket, és tovább kell lépnünk.

Alex a csoportba is írt egy üzenetet, amiben arra panaszkodott, hogy Sierra már megint részeg volt egy bárban. Alex, mégis mire számítasz? Már fogalmam sincs, miért tettük egymás mellé őket. Alex tizenhét évesen talán izgalmasnak ítélte Sierrát. De attól, hogy egymás mellett vagytok a ciklusban, még sosem fogtok együtt csinálni semmit. Csak annyit jelent, hogy mindig a soron következő takarít fel az előző után. És Sierra után bőven akad takarítanivaló.

Alex egy órát akart kiszabni rá büntetésképpen. Sierra sohasem fog megváltozni, bármennyi időt is veszünk el tőle. Ha három hónap sztázis nem térítette jobb belátásra, akkor egy óra ide vagy oda meg se kottyan neki. Rövid habozás után igennel szavaztam. Minél kevesebb időt kap Sierra a halálparkban, annál több esélyünk van győzni.

Jött Alextől egy másik üzenet is, amiben a szokásos passzív-agresszív stílusában elmesélte, milyen fantasztikusan teljesített a játékban. Alex, a nemszeretem gyilkos. Lefogadom, hogy még magát is meglepte.

Alex, szívem, köszi szépen a finomságokat. Nagyon kedves tőled. Ez a nyomorult éneklő palack viszont a halálom. Gratulálok a tegnapihoz! Kemény menet lehetett. Ne hagyd, hogy S. ennyire az idegeidre menjen! Nem tudunk változtatni azon, ami Montrealban történt. Tudom, hogy te már túlléptél rajta, hát ne engedd neki, hogy folyton visszarángasson! Pont ezt akarja. Megszavaztam neked azt az egy órát, remélem, a többiek is belemennek. Puszi, K.

Átfutottam a többi üzenetemet. Cikluskezdőnek lenni azért szívás, mert így kvázi én vagyok a csoport ügyintézője. Egyetlen e-mail volt, ami elérte az ingerküszöbömet.

FONTOS ÜZENET, MINDENKÉPP OLVASSA EL!

Küldő: KözpKorm

Címzett: K. Weston

Tisztelt Állampolgár!

Önt a Kormány kiválasztotta, hogy azonnali kezdéssel egy hónapon át megbízott döntnök legyen. Gratulálunk! Ön páratlan lehetőséget kapott, hogy a demokrácia frontvonalában szolgáljon, és hatással legyen a jövőnket érintő döntésekre.

Mandátuma az üzenet elolvasását követően haladéktalanul megkezdődik.

Ha nem tesz eleget állampolgári kötelezettségének, Ön időlevonással sújtható.

Ha kérdése merülne fel a teendőivel kapcsolatban, kérjük, olvassa el a mellékelt tájékoztatót!

Az időt, melyet állampolgári kötelezettségeinek szentel, maradéktalanul megtérítjük Önnek.

A 2.1.7384-es protokoll értelmében Ön köteles minket haladéktalanul tájékoztatni, amennyiben döntnöki mandátumát elmeállapota vagy közelgő halála miatt nem tudja betölteni.

Magamban elmosolyodtam. Normális esetben a hátam közepére sem kívántam volna ezt az egészet. Korábban már kiválasztottak egyszer, és a dolog érdekesebben hangzott, mint amit a valóságban jelentett. Megbízott döntnökként az ember egy a sok millióból, akik nap mint nap órák hosszat lélekölő döntéseket hoznak a költségvetésről, az adózásról, a helyi rendvédelmi erőkről és efféle fárasztó dolgokról. Így érjük el, hogy tényleg a nép döntsön, és ne egy rakás arctalan politikus. Vannak, akik élvezik, hogy hatalmat kapnak a kezükbe. Én nem tartozom közéjük. Ráadásul, ha skizó vagy, a döntnöki munkaidődet szétosztják ötfelé a kommuna tagjai között, vagyis az eltékozolt időnek csak az egyötödét kapnám vissza. Valószínűleg azért, mert kommunából olyan kevés van, hogy senkinek nem sürgős megszüntetni ezt az igazságtalan rendszert.

Ezúttal azonban készen álltam a válasszal.

Címzett: KözpKorm

Tisztelt Hölgyem/Uram!

Sajnálattal értesítem, hogy közfeladat ellátására alkalmatlannak minősülök közelgő halálom okán. Egy kommuna tagja vagyok, melynek életciklusa tíz napon belül véget ér. Az elkövetkező hónapban tudatomat egy új testbe költöztetik. Hozzátéve, hogy jelenleg egy halálparkban tartózkodom, ami hátralévő életemet még inkább lerövidítheti. Kérem visszalépésem szíves tudomásul vételét.

Üdvözlettel:

Kate Weston

Ezt a kalapjuk mellé tűzhetik.

Alex egy szett új ruhát is hagyott az ágy lábánál. Épp levettem a csicsás pólót, és öltözni kezdtem, amikor megszólalt a hívásjelzőm.

06:17 Rejtett szám

Kis habozás után fölvettem. Szokatlan volt, hogy valaki felhív, és ez már önmagában is kíváncsivá tett.

– Halló, kivel beszélek?

– Ms. Weston, a nevem Amy Bird. Nem ismer engem, de szeretnék önnel találkozni. – A hangja puha volt, és simogató. – Van egy ajánlatom az ön számára.

– Mi ez? Kihívás? Olyanból kapunk épp eleget. Posztolja a falunkra, és reagálni fogunk rá.

– Ez nem az a kihívás, amit közzé szeretnék tenni – mondta a nő. – Vannak bizonyos… szokatlan elemei.

– Nem fogom belekeverni magunkat valamilyen illegális szerencsejátékba – szögeztem le. – Akad itt a parkban épp elég sötét figura, próbálkozzon náluk!

A nő hangja hirtelen megkeményedett.

– De én magukat akarom, Ms. Weston! Húsz évet ajánlok, és szinte semmit nem kérek cserébe. Alex barátja tegnap éjjel kis híján megölette magát ennek az időnek a töredékéért.

– Hogy mi? Ezt meg honnan tudja? – A játékokhoz hivatalosan senki sem férhet hozzá, de nem egy történet kering olyan illegális fogadásszervezőkről, akik közvetítik a viadalokat, és egész vagyonokat keresnek mások életén és halálán. De akad olyan is, aki csak szeret kukkolni, mert a valódi halál jobban felizgatja, mint amit a tévében lát.

– Sokat tudok magáról és a kommunájáról, Ms. Weston. Például: megtehetném, hogy várok néhány órát, és megkeresem ugyanezzel az ajánlattal Mike-ot. Mindketten tudjuk, hogy Mike nem akar megválni ettől a testtől. Elvégre az övé volt. Ha felkínálok neki húsz évet, amit a következő testre költhet, gondolkodás nélkül lecsap rá. De nem akarna inkább maga lenni az, aki ezt az időt megszerzi a kis testközösségüknek?

A nőnek igaza volt. Mike azonnal ugrana a lehetőségre. És húsz év! Itt marakodunk a koncon, ez a rejtélyes idegen meg majdnem egy emberöltőt kínál fel nekünk. De ennyi időt senki sem ad ingyen. Mindenesetre jobb, hogy engem hívott, mintha Mike-ra maradt volna a döntés.

– Hol és mikor? – kérdeztem. – Nincs sok időm.

– Ez a baj magukkal, skizókkal – jegyezte meg. – Folyton csak a sietség! Három óra negyvenkét perce maradt, ami bőven elég. Hétkor találkozunk, a Borth Street-i Arénával szemben.

Meg sem várta, hogy válaszoljak. Letette.

* * *

Könnyedén odasétáltam az arénához a reggel többnyire néptelen utcákon. Nem találkoztam senkivel, csak egy hosszú kabátos, hórihorgas fazonnal, aki egy sikátor végében állt, bőrönddel a lábánál. Felém villantotta fogsorát.

– Hahó! – kiáltott rám. – Játszol ma? Nálam mindent megtalálsz, amire szükséged lehet. Agyserkentők, izomtömeg-növelők, stimulánsok, idegnyugtatók, amit csak akarsz. Az összes cuccom tiszta, és garantált a hatás. Ráadásul jó áron adom. Az életed múlhat rajta.

– Kösz, nem – ráztam meg a fejem.

– Ne csináld már! – erősködött. – Valami biztos jól jönne. Még sohasem reklamált senki.

– Még szép! – mondtam nevetve. – Aki reklamálna, az már halott!

Ezen ő is nevetgélt.

– Oké, de ne gyere hozzám rinyálni, ha meghaltál! – Színpadiasan belenézett a bőröndjébe. – Nem látok itt semmit, amin az állna, hogy „feltámadás”.

Mosolyogva továbbmentem.

Még sosem jártam a Borth Street-i Arénában. Még a többinél is sötétebb helynek tűnt; egy földszintes, feketére festett, telegraffitizett viskóban lelt otthonra. A szomszédos telken burjánzott a gaz, a másik oldalán pedig hatalmas épület tornyosult. A szemközti, elhagyatott park rozsdás játszótere körül embermagas dudva nőtt.

Bármit is állított ez a Bird, nem itt találkoznánk, ha nem lenne valami rejtegetnivalója.

Az egyik hinta maradványai melletti padon egy nő ült. Leolvastam.

AMY BIRD

Android

Élettartam: 80 év

Kora: 67 év

Kredit: 7,5 év

Tizenhárom éve van hátra, plusz hét és fél év kredit. Az alig több mint húsz év, és most az egészet nekem adná. Ennek semmi értelme. Hiába hívják a helyet halálparknak, senki sem meghalni jön ide.

Idősebb volt, mint a hívás alapján tippeltem, de ez nem meglepő, mert távolról sem nézett ki hatvanhétnek. Láthatóan megőrizte negyven év körüli külsejét, ami előfordult a hiúságra hajlamosabb androidoknál. Termete magas volt, izomzata kidolgozott; haja rövid és barna, szeme világoskék. Alkatát kihangsúlyozta testhez simuló nadrágkosztümje, amely a díszes, piros mandzsettagombokat leszámítva éjfekete volt. Alexnek bejött volna.

Közeledtemre felállt, és kezet nyújtott. A bőre érintése meleg volt, normális. De ahogy általában az andikéban, az ő mozdulataiban és arckifejezésében is volt valami túl tökéletes. Hiába mosolygott, akaratlanul is végigfutott rajtam a borzongás.

– Ms. Weston, köszönöm, hogy eljött.

– Furcsa helyet választott a találkozásra, Ms. Bird.

– Kérem, foglaljon helyet! – Megvárta, míg leülök a padra, és ő is visszaült.

– Mit akar tőlem? – kérdeztem.

– Ellenkezőleg, én kínálok valamit magának – mondta. – Egy rendkívül jövedelmező üzletet.

– Azt mondta, húsz évet akar adni nekem. Ami az összes megmaradt ideje. Eleve nem szoktam megbízni az andikban, de ez még annál is vadabb. Ha meg akarta volna ölni magát, megtehette volna tizenhét évesen. Most már kicsit késő.

– Nem akarom megölni magam – mondta. – El akarom hagyni ezt a testet. Ehhez kérem a segítségét.

– Miért? És még inkább: hogyan? Mindketten tudjuk, hogy nem lehet csak úgy átköltözni egyik testből a másikba, amikor az embernek kedve szottyan.

– Hogy miért? Mert bosszút akarok állni a rohadék férjemen. Hogy hogyan? Nos, itt jönnek maguk a képbe. Egy skizóra van szükségem, és abból nem sokat találni manapság. – Felém fordult, és most először mintha valódi érzést láttam volna a szemében. Kérlelő volt a tekintete. – Ms. Weston, adjon nekem két percet az életéből, és mindent megmagyarázok. Ha nem akar segíteni, majd találok valaki mást, aki szeretne könnyedén húsz évet keresni.

– Rendben, de ne húzza az időt! – mondtam. – Még mindig nem vagyok meggyőzve. – Két perc húsz évért cserébe nem akkora áldozat. Ha meghallgatom, az nem kötelez semmire.

– Rendben, akkor rövidre fogom – bólintott Bird, mintha össze akarná szedni a gondolatait. – Ms. Weston, magának mint skizónak valószínűleg nem lehetett sok párkapcsolata, és ha mégis, az rövid életű és felszínes volt. Nálunk, androidoknál azonban lassan alakul ki a szerelem, de egy életen át tart. Könnyebb így, tudván, hogy nyolcvan évig élünk. Mi vagyunk a bizonyíték, hogy az ember az eszével, és nem a szívével szeret. Vagy legalábbis ezt hittem – horkantott. – Nem akarom untatni a részletekkel, elég, ha annyit tud, hogy huszonnégy éve vagyok házas. És ma is ugyanúgy nézek ki, mint aznap, amikor összeházasodtunk. Ez kellett volna hogy legyen az első intő jel.

– Hogy érti? – kérdeztem.

– Nem én akartam így – mondta keserűen. – Nevetséges hiúság megőrizni a test fiatalságát, miközben az elménk öregszik. És egyébként is mi értelme, ha egyszer bárki, aki leolvas, megtudhatja, mennyi idős vagyok valójában? De Charlie, a férjem, ragaszkodott hozzá. Azt mondta, olyannak szeret, amilyen vagyok. De kiderült, hogy azt az embert szerette, aki az emlékeiben voltam, és nem azt, akivé lettem. Mára odáig fajult a dolog, hogy el akarom hagyni.

– Tegye meg! – vontam meg a vállam. – Hagyja el! Mi akadálya?

– Ha megteszem, meghalok – mondta.

– Hogyhogy? Megfenyegette magát? Akkor jelentse föl!

– Ez nem ilyen egyszerű – rázta a fejét a nő. – Amivel fenyeget, az aljas dolog, de nem törvénytelen. Bizonyára látta, hogy bőségesen van időkreditem. Nos, azt az időt nem itt nyertem. Charlie-val sok-sok évvel ezelőtt ellátogattunk egy másik halálparkba. Ostobaság, tudom, hiszen még tengernyi időnk volt, és elveszíthettünk volna mindent, de fiatalságunk mámorában legyőzhetetlennek hittük magunkat. És, mint kiderült, tényleg azok voltunk. Egyik játékot játszottuk a másik után, és nem tudtunk veszíteni. A legtöbbször Charlie játszott, mert fiatalabb volt nálam, gyorsabb és erősebb. Megegyeztünk, hogy osztozunk a nyereményünkön, és együtt fogunk megöregedni – nevetett föl keserűen. – Mint maga is tudja, a parkok azon kevés hely közé tartoznak, ahol időt lehet ajándékozni. Szóval Charlie nekem adta a nyereménye felét: húsz évet. Szerződésbe kellett foglalnunk a tranzakciót, amiben volt egy olyan kikötés is, hogy ha valaha elválunk, vissza kell adnom az idejét. Akkor még ügyet sem vetettem rá. Valószínűleg el sem olvastam.

– De a nagy részét elköltötte – mondtam. – Csak hét és fél éve maradt extrában.

– Pont ez a gond. Ha vissza kell fizetnem neki húsz évet, hat hónapon belül halott leszek. Aljas húzás. Úgy látszik, ha nem tud magához láncolni, inkább halálra ítél. Bárcsak beérte volna egy szexbandival!

– Kizárt, hogy ezt a törvény engedi – mondtam.

– Épp elég időt vertem el a legjobb ügyvédekre, hogy ki merjem jelenteni: nagyon is engedi.

– Nagyon sajnálom. Értem, hogy nehéz, de nem sok választása van. Vagy elhagyja a fickót, és meghal, vagy vele marad, és éli tovább az életét. Nem látom be, miben tudnék magának segíteni.

– Van egy harmadik lehetőség is – mondta a nő. – Vannak… jó kapcsolatokkal rendelkező barátaim, akik szereztek nekem egy használt anditestet. Nem egy mai darab – mosolygott –, Charlie biztos utálná. De maradt még egy kevés ideje. Élhetnék benne még néhány évet a magam uraként, boldogan. A meglévő időmet ugyan nem tudom magammal vinni, de az elmémet át tudnám költöztetni ebbe a testbe. Ehhez kérem a maga segítségét.

– Miért pont az enyémet?

– Mert, ahogy mondtam, egy skizóra van szükségem. Mike kisportolt testében a maguk öt elméje kapott helyet. De, mint minden skizó testben, ebben is van hely még egy elmének, amit maguk nem használnak. Ez a hatodik zseb a vezérlő, ami életben tartja a testüket, és elvégzi a karbantartási feladatokat minden ciklus végi üzemszünet idején. Jobbára üresen áll. Ezt a zsebet akarom kölcsönvenni huszonnégy órára. Cserébe a maguké lehet mind a húsz évem. Úgy fog kinézni, mintha maga szabályosan, egy játékban elnyerte volna az időmet, én pedig halott lennék. Charlie-t megüti majd a guta, de tehetetlen lesz. Játszunk, maga nyer, ennek a testnek pedig végre vége.

Aggasztott, hogy a jelek szerint többet tud a skizók működéséről, mint én magam.

– Még ha bele is egyeznék, magának ez miben segítene? – kérdeztem. – Az elméje meghal a testével együtt. Nem történik más, mint hogy megkapom magától az idejét.

– Ebben téved. – A nő az utca túloldala felé intett. – A barátaim elintézték nekem, hogy abban az arénában, feltéve, hogy maga átruházza rám a hatodik zsebet, a halálom után az elmémet oda költöztessék át. Holnap pedig értesítik róla, hogy hol találja az új testet, és ha odamegy, elvégzik az elmetranszfert a leselejtezett andiba. Csak remélni tudom, hogy tényleg megteszi, hiszen már a birtokában lesz az időmnek. De feltételezem, amúgy is alig várja majd, hogy szabadulhasson tőlem.

Veszélyes ügyletnek hangzott, és aligha lehetett legális. Amennyire meg tudtam ítélni, Amy Bird valóban szorult helyzetben volt, és együtt is éreztem vele. Igaz, ha kötélnek állok, és lebukunk, súlyos időlevonásoknak nézünk elébe. Na de húsz év az mégiscsak húsz év!

Felém fordult, és a karomra tette a kezét.

– Segítsen rajtam, Ms. Weston! Kérem!

– Előbb meg kell kérdeznem a többieket – mondtam. – Szavazásra kell bocsátanom, és a következő ciklusban megkapja a választ. Nem ígérhetek semmit.

– Nem, arra nincs idő! – szorította meg a karomat. – Charlie tudja, hogy itt vagyok, és előbb-utóbb visszavitet az embereivel. Az ajánlatom nem él a ciklus végéig. Nem várhatok olyan sokáig. Ha maga nem tud segíteni, találnom kell egy másik skizót.

Belenéztem mesterséges szemébe, de nem tudtam olvasni a tekintetében. Sosem bíztam az andikban. Ki az, aki úgy dönt, hogy nem akar többé ember lenni? Igaz, én is lemondtam a testemről, de legalább még ember vagyok. Másik rassz, másik nem, de élő, lélegző hús, nem egy tartályban növesztett valami, amibe belepréselnek egy agyat.

Lehet, hogy átverés az egész? Egy ilyen horderejű döntéshez az egész csoport véleményét ki kellene kérnem. De tudtam, mi történne, ha szavazásra bocsátanánk a kérdést. Mike és Sierra a hallatlan időnyereménytől megrészegülve igent mondana. Ben óvatoskodna, sokkal több információra tartana igényt, és olyan sokáig húzná a dolgot, hogy kifutnánk az időből. Alex pedig rám hagyná, bárhogy is döntök. Szóval a végén úgyis az enyém lenne a végső szó.

Mégis örültem volna, ha kikérhetem a véleményüket.

Húsz év.

Ha igent mondok, szedhetjük a sátorfánkat, és annyi időt vihetünk haza, amennyit el sem tudunk költeni. És a srácok ezt egyedül nekem köszönhetnék.

– Miért engem választott? – kérdeztem. – Miért nem várta meg Mike-ot vagy Sierrát?

– Mert maga az első a ciklusban – felelte. – Egyedül magának van adminisztrátori hozzáférése, amivel be tud engedni a hatodik zsebbe a többiek beleegyezése nélkül. Nincs időnk megvárni, hogy mindenki szavazzon.

Igaza volt. Ami ismét csak arra emlékeztetett, milyen nyugtalanítóan sokat tud a skizók működéséről.

– Adjon egy percet, gondolkodnom kell. – Leráztam magamról a kezét, felálltam, és róni kezdtem a köröket a játszótér magas füvében. Vonzott a húsz év, és segíteni is akartam neki. Igazságtalanság érte, és megérdemli a bosszút.

Miért kell egyedül meghoznom ezt a döntést? Tudtam, mit mondana Mike, Sierra vagy Ben, és ez egy cseppet sem segített. És mit tanácsolna Alex? Azt mondaná, hogy felejtsem el a bosszút, és koncentráljak az elnyerhető időre. Alex, akinek eleve semmi kedve nem volt idejönni, nyilván ebben is az esélyt látná, hogy egy nagy nyereménnyel minél előbb kiszálljunk. Azt mondaná, hogy fenébe az érzelmekkel, fogadjam el az ajánlatot.

Visszamentem a padhoz.

– Nézze, Ms. Bird, még mindig nem vagyok meggyőződve a szándékairól. Ha ez az egész egy jól kitalált átverés, számíthat rá, hogy a föld alól is elő fogjuk keríteni. De rendben, csináljuk, amíg meg nem gondolom magam!

* * *

Ilyen lepusztult arénát még sohasem láttam. Az ajtó rozsdás volt, és csikorgott, amikor Bird kinyitotta. Odabent senki, csak négy ajtó, megkopott feliratokkal egytől négyig számozva.

– Biztos benne, hogy jó helyen járunk? – kérdeztem. – Nem tűnik biztonságosnak.

– Ne aggódjon! – mondta Bird. – Elintéztem, hogy senki ne zavarjon meg minket. Enyém az egyes szoba, magáé a kettes. Ha végeztünk, csak sétáljon ki egyből! A testemet később fogják elvinni, miután maga már távozott.

– Rendben – mondtam, és nyeltem egy nagyot. Egyre kevésbé tűnt jó ötletnek engedelmeskedni neki. Mi van, ha ez az egész valójában arra megy ki, hogy Bird megszerezze a mi időnket? Már bántam, hogy nem kértem ki a többiek véleményét. – Hogy csináljuk? – kérdeztem. – Hogy fogom tudni biztosan elnyerni az idejét?

– Muszáj játszanunk. Mindennek szabályosnak kell látszania, nehogy valaki szimatot fogjon. De nincs más dolga, csak le kell győznie. Gondoskodom róla, hogy ez megtörténjen.

Már túl késő volt visszakozni. Játszom, vagy automatikusan veszítek. Beléptem a kettes számú szobába.

Míg az épület többi része romos volt, a játékfülke belülről jó állapotúnak tűnt, és normálisan is működött. Az ajtó becsukódott mögöttem, és felvillant egy képernyő.

Üdvözöljük, Ms. Weston!

Játék: Cupido nyomában

Győztes: Aki a táblán először ér célba

Pályák száma: Egy

Helyszín: Rugård vára Dániában

A képernyőn megjelent a visszaszámlálás:

5:00

Ekkor üzenetet kaptam Amy Birdtől:

Ms. Weston, meg kell adnia a hozzáférést, mielőtt elkezdenénk.

Kissé vonakodva, de elküldtem neki a kódokat.

* * *

Hátamat egy durva felületű kőfalnak vetve állok. Karom a fejem fölött, csuklóm megbilincselve. A kör alakú szobában félhomály uralkodik, szegényes bútorzata mindössze egy faasztal és két szék. Szemközt velem egy keskeny ablak, túl magasan, hogy bármit is lássak az eget takaró fekete felhőkön kívül. Jeges szél süvít be rajta.

Amy Bird az asztalnál ül.

– Kate – mondja –, nem hittem, hogy ilyen könnyen be fogsz dőlni.

– Hogy érti ezt? – A torkomban dobog a szívem. Valami baj van. – Mi folyik itt? Ez már a játék?

– Ez a játék – int a kezével az asztalon heverő fadoboz felé. A fedele csukva, így nem látom, mi van benne. – Ez… és az – mutat az ablakra, majd föltartja a kezét, mintha csöndet kérne. Kintről hangos puffanást hallok, fa csattanását a fán, aztán sikoltást és üdvrivalgást.

– Ez meg mi volt? – kérdezem.

– Bitófa. A 17. századi Dánia barbár hely. Még nem sajátították el a magas bitó művészetét, ezért a halált legtöbbször lassú fulladás vagy a fej leszakítása idézi elő. A tömeg reakciójából ítélve ez egy fejszaggató lehetett: legalább gyors halála volt.

– Mi ez az egész? Mi a játék?

Rám se hederít.

– Tudtad, hogy az emberek időnként lefizettek valakit, aki a lábuknál fogva lehúzta őket, hogy gyorsabb legyen a haláluk? Sőt, néha a rokonaikat kérték meg rá. – Az ablakhoz lép, és kinéz. – Tévedtem. Fulladás. Nagy kár, hogy nem láthatod, mert pont ezt igyekszel elkerülni. A rugdalózó lábak különösen látványosak.

– Engedjen el! – vicsorgok rá a béklyóimat rángatva. – Ebbe nem egyeztem bele!

Visszafordul felém.

– Milyen érdekes, hogy huszonöt éve férfitestben élsz, itt mégis nőként jelensz meg. A fiatal Kate alakjában. De sebaj, annál több élvezet jut nekem.

Lenézek, és látom, hogy igaza van. Legalábbis amennyire meg tudom ítélni. A jelek szerint egy fiatal nő testében vagyok durva szövésű, barna ingben, sötét harisnyanadrágban és sáros bőrcsizmában. Ő ezzel szemben pontosan ugyanazt a ruhát viseli, ami a parkban volt rajta. Mintha nem is lenne egészen a játékban.

– Mit akar tőlem? – faggatom. – Hazugság volt minden, amit odakint mondott?

– Nem egészen. Igazat mondtam azzal kapcsolatban, hogy mit akarok: hozzáférést az elmétekhez. – Odalép hozzám, és az arcát néhány centire az enyémhez közelíti. Mélyebbre próbálok süllyedni a falba. Elfordítom a fejem, de egy kézzel megragadja az államat, és visszafordítja. – Sok mindent szeretnék csinálni veled – mondja –, de ezzel még várnunk kell. – Egy ujjal megcirógatja az arcomat, és tetőtől talpig végigmér. – Nemcsak hogy nő, hanem egy tizenhét éves lány vagy. Nem hagyhatom, hogy az ártatlan külsőd megtévesszen, akármennyire vonzó is. – Hüvelykujját lágyan végigfuttatja az ajkamon. Mélyen a szemembe néz. A keze lejjebb siklik, levándorol az ingem mellrészén, és megállapodik a derekamon. Közelebb hajol, az ajka súrolja az enyémet.

A gerincemen mintha áram futna végig. De ez az egész nem oké. A nő egy andi. Elrántom a fejem, és a tarkóm fájdalmasan a kőfalnak verődik.

– Elég! – ripakodom rá. – Mi a francot képzel?

A nyelve végigsimít a felső ajkamon. Nincs hová menekülnöm. Behunyom a szemem.

Ekkor hátralép, és felkacag.

– Ne tegyél úgy, mintha hidegen hagynálak, Kate! De neked van igazad, erre most nincs időnk. Le kell játszanunk a játékot. Előtte néhány dolgot el kell intéznem. – Az asztalon lévő doboz felé int. – Javaslom, addig is ismerkedj meg a szabályokkal!

Megint közelebb lép hozzám, és egy pillanatra azt hiszem, újra meg akar csókolni. Aztán a fejem fölé nyúl, és matatni kezd. Valami kattan, mire Bird hátralép. A kezem kiszabadul. A karom ernyedten csuklik a testem mellé, és lüktet a fájdalomtól, ahogy beindul benne a vérkeringés.

– Hol vagyunk? – kérdezem.

– Mondtam már – int körbe Bird. – A 17. századi Dániában. Egészen pontosan Rugård várában. – Az ajtóhoz lép. – Nemsokára visszajövök. – Kinyitja az ajtót, és kisurran. Hallom, ahogy kattan mögötte a zár.

Ahogy megdörzsölöm a karom, a fájdalom enyhülni kezd. A hátam és a vállam is el van gémberedve.

Az ablakhoz megyek, és kinézek. Úgy tűnik, egy kisebbfajta vár egyik toronyszobájában vagyok. Alattam kövezett udvar, amelynek közepén bitófa áll. A csapóajtó nyitva, a kötél végén egy csuklyás alakot himbál a szél. A lába már nem rúgkapál. A kis termetű alak nőnek látszik, a keze hátrakötve. A tömeg, akiket éljenezni hallottam, már szétszéledt. Az üres udvaron nem maradt más, csak a holttest és egy álarcos férfi, aki sejtésem szerint a hóhér lehet. Végignézem, ahogy kioldja a hullát tartó kötelet, és lassan leereszti a testet a földre.

Megborzongok. Eleget láttam. Kinyúlok, hogy becsukjam az ablakot. A szél belekap, és hangos csattanással bevágja.

A hóhér, aki kezében késsel a halott fölött guggol, fölnéz a zajra. Meglát az ablakban, és sokatmondóan elhúzza a kést a torka előtt. Mosolyog.

Gyorsan hátralépek, hogy eltűnjek a szeme elől.

Ezzel nem vagyok előrébb. Megpróbálom kinyitni az ajtót, de a zár nem enged.

Az asztalhoz lépek. A dobozban két dobókockát, fémből öntött férfi és női figurákat és egy zsanéros, félbehajtott, fa játéktáblát találok. Kinyitom a táblát, és lerakom az asztalra. Felirat áll rajta: Cupido fenséges szórakozása, avagy az kélgyó idvességes játéka. A tábla nagy részét élénk színekkel festett, összetekeredett kígyó uralja, amit az egyik végén koronás fej, a másikon farok zár le. Teste hatvanhárom számozott mezőből áll; a számozás a fejénél kezdődik, és csigavonalban a tábla közepéig tart. Az ösvény egy díszkertben végződik, amelyben Cupido szobra áll megfeszített íjjal, az idegre helyezett nyílvesszővel. A kertben párok sétálgatnak kart karba öltve. Minden hetedik mezőn szintén Cupido miniatűr képe látható. Más mezőket különböző ábrák díszítenek: híd, szökőkút, erdő, és a Halál alakja egy koporsó mellett.

A szabályokat a tábla két oldalára nyomtatva olvashatom. Amennyire meg tudom állapítani, teljes mértékben szerencsejátékról van szó, amiben a kockadobás dönt. Ha ezt a játékot kell játszanom Bird ellen, fogalmam sincs, hogyan tudja elintézni, hogy én nyerjek.

Gondolataimból a zár kattanása zökkent ki. Az ajtó kinyílik, és belép rajta Amy Bird, nyomában egy pappal, aki fekete csuhát és pileólust visel. Bird időközben átöltözött: durva szövésű ruhái most az enyémhez hasonlóak. Észrevétlenül rám kacsint, és leül a szemközti székre.

A pap megáll az asztal mellett. Kezét összekulcsolja a teste előtt, ujjai közt Bibliát szorongat. Arckifejezése szigorú. Előbb az egyikünkre, aztán a másikunkra néz.

– Weston és Bird úrhölgyek – szólít meg –, Arenfeldt báró mindkettőtöket alapos vizsgálatnak vetett alá, és bűnösnek talált boszorkányság, valamint az Antikrisztussal való üzekedés vétkében. A báró végtelen kegyelmében máglyán való elégetés helyett akasztás általi halálra ítélt benneteket. Könyörületéről tanúskodik továbbá, hogy unszolásom ellenére hajlandó egyikőtöknek megkegyelmezni. Amelyikőtök legyőzi a másikat ebben a játékban, az életben marad. Az én dolgom a játék tisztaságáról gondoskodni. Az Úr irgalmazzon bűnös lelketeknek!

– Vágjunk bele! – mondja Bird. Én egy női figurát választok, ő egy férfit, és a kígyó fejére helyezzük őket. – Kezdj te! – nyújtja át nekem a dobókockákat. Éppen elgurítom őket, amikor a paphoz fordul. – Egy kicsit levegőtlen itt, atyám, kinyitná nekünk az ablakot? – A pap bólint, és az ablakhoz lép.

Egyest és hármast dobok. Amíg a pap háttal áll nekünk, Bird odanyúl, és elforgatja a kockát, hogy az egyesből négyes legyen. Mielőtt tiltakozhatnék, az ajkához emeli az ujját, hogy csöndre intsen. A pap visszafordul, és felhúzza a szemöldökét.

– Szerencsés hetes! – állapítja meg. – Mi több, négyes és hármas! Áldás lehet rajtad.

Ránézek a játékszabályra: „Az, ki hetest dobott, nézze meg az ő kockáit, de tüstént, mivel ha az egyest és a hatost dobta, úgy 16 mezőt lép előre, ha azonban a kettest és az ötöst, úgy 25 mezőt, mindazonáltal ha hármast és négyest, úgy rögvest 43 mezővel kerül előrébb.”

Meglepetten lépek a bábummal a 43-as mezőre. Egyetlen dobással – és némi segítséggel Bird részéről – máris a tábla kétharmadánál járok.

Bird ötöt dob, egy hídra érkezik, és tovább lép a bábujával a tizenkettedik mezőre, ahol egy szék látható. Mindez számomra felfoghatatlanul gyorsan történik, de ahogy fölnézek a papra, látom, hogy bólint.

Hatot dobok, és egy Cupidóra lépek a negyvenkilences mezőn. Erre már én is emlékszem: „Az, ki Cupidóra érkezik, bizony meg ne álljék, hanem tovább iramodjék annyival, amennyit dobott!” Lépek még hatot, amivel sikerül elkerülnöm egy sűrű erdőt.

Bird nyolcat dob. Még mindig jócskán le van maradva.

A legnagyobb veszély, ami még rám leselkedik, a koporsó mellett álldogáló Halál. „Az, ki az 59-es mezőre érkezik, ahol a koporsó leend, eressze által a holtat, váltsa meg az ő sírhelyét, és kezdje elölről az útját, amint reá kerül a sor!” Visszafojtott lélegzettel figyelem a kockák pattogását, amíg meg nem állapodnak tizenegynél. Belépek a kertbe a 63-as mezőn, és megkönnyebbülten dőlök hátra. Célba értem. Birdnek igaza volt: ez könnyen ment.

– Csak ne olyan hevesen! – mondja a pap, és a táblán legalul olvasható, utolsó szabályra mutat: „Az, ki elsőként érkezik meg Cupido édes kertjébe a 63-as mezőn, győztesnek kiáltassék ki! Ha azonban 63-nál többet dobna, annyival lépjen vissza, amennyivel dobása nagyobbra sikerült!”

Az orrom alatt szitkozódva visszalépek a 60-as mezőre, a Halál közvetlen szomszédságába.

Bird nyolcat dob, egy Cupidóra érkezik, és előrelép még nyolcat.

Ahogy kezembe veszem a kockákat, erős huzat suhintja meg az ablakot, és beveri rajta a szemerkélő esőt. Bird tekintete összetalálkozik az enyémmel, és így szól:

– Ne haragudjon, atyám, de most meg ázunk-fázunk. Lenne kedves becsukni az ablakot?

A pap felsóhajt, de újból az ablakhoz lép. Dobok a kockákkal. Bird meg sem várja, hogy megálljanak: a kettesre és az egyesre forgatja őket, amivel már meg is van a győzelmemhez szükséges hármas. Ismét belépek a bábummal a tábla közepére, a kertbe. Bird, ahogy megígérte, segített győzni, mégsem tudok bízni benne.

A pap visszafordul, arcán meglepetés, hogy a játék ilyen hamar véget ért. A vállamra teszi a kezét.

– Valóban áldás van rajtad, leányom. Az Úr nem kívánja ma a halálodat. – Birdhöz fordul. – Te, gyermekem, most velem jössz.

A nő mosolyogva rám néz.

– Gratulálok, legyőzted a főgonoszt. Fogjuk rá! Én meg mehetek meghalni. Kellemes további életet! – A pap kíséretében kimegy a szobából.

Az ajtó nyitva marad. Úgy látszik, győztem. Miért csinálhatta Bird ezt az egészet? És miért viselkedett olyan különösen a játék elején?

Csigalépcső vezet lefelé. A földszinten egy ajtó arra az udvarra nyílik, ahol a bitófa áll. A szélrohamok az arcomba fújják az esőt. Sötét nap ez a halálra. A földön fekvő holttestnek már semmi nyoma. Amy Bird a pappal együtt a bitóhoz vezető falépcső mellett áll. A hóhér épp megkötözi a csuklóját a háta mögött.

Semmi kedvem végignézni. Még most is érzem az ajkamon a csókja pállott ízét. Bármiben is sántikál, nem akarom látni a halálát. Hátat fordítok nekik, és a kapun át kimegyek az udvarra.

* * *

Újra a kettes számú szobában találtam magam, bőrig ázva, de életben. Sehogy sem értettem, mi is történt velem. Végtelenül fura volt az egész. Bird már a karmai között tartott, ám ahelyett, hogy kihasználta volna a helyzetet, gondoskodott róla, hogy én nyerjek. És aztán meghalt. Ennek semmi értelme.

A kijelzőn megjelent az üzenet:

Győzelem!

Gratulálunk, Ms. Weston!

A nyereménye 20,5 év.

Öt perce van elhagyni a szobát.

Ezek szerint győztem, de valami mégsem stimmelt. Hogy értette Bird, hogy „sok mindent szeretne csinálni velem”? A viselkedésében volt valami furcsa intimitás, mintha régről ismernénk egymást. Eleinte úgy éreztem, mintha kijátszottak volna, Bird azonban állta a szavát, és hagyta, hogy nyerjek. Az összes ideje az enyém lett. Semmit sem értettem, és kezdett úrrá lenni rajtam a félelem.

Valami itt nem kóser.

Gyorsan kimentem az ajtón, át az 1-es szobába. Zárva volt, de az ajtót szétmarta a rozsda, így könnyen fel tudtam feszíteni.

A szoba üres volt. Holttest sehol. Amynek hűlt helye. Nem távolíthatták el ilyen gyorsan. A helyiséget mintha soha nem is használták volna. A játékban esett az eső, a padló és a falak mégis csontszárazak voltak. Bird vajon tényleg meghalt? Vele játszottam egyáltalán? De ha mégsem, hogy kerülhetett a számlámra több mint húszévnyi kredit?

Megnéztem a másik két szobát, de Amynek ott sem leltem nyomát.

09:28. Harminckét percem maradt, szóval nem volt időm, hogy a végére járjak az ügynek. Gyorsan kellett cselekednem. Mike-tól semmi értelme segítséget kérnem, hiszen neki versenyeznie kell. Sierrától úgyszintén nem sok értelme van bármit is kérni. Egyéb okokból.

Az arénából kilépve visszaindultam a halálpark központja felé, ahol olcsó és biztonságos szállást találhattam. Alex hülye toronyi lakása ingyen lett volna, de eszem ágában sem volt visszamenni.

Menet közben fogalmazni kezdtem egy üzenetet Bennek. Neki kell majd kiderítenie, mi is történt velünk. És főleg, hogy miért.