Robyn Carr

Férfi a hegyről

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Robyn Carr, 2002 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A mű eredeti címe: Just Over te Mountain

Harlequin, MIRA Books

MIRA Books, Ontario, Canada

Magyarra fordította: Kovács Ágnes

Nyomtatásban megjelent: Vinton Kiadó, 2024

Átdolgozott kiadás

Borítókép: Shutterstock

ISBN 978-963-540-868-9

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

Felelős kiadó: dr. Bayer József

Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

Telefon: +36-1-781-4351; e-mail-cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat: www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Carla Neggersnek, szeretettel

1

June Hudsonnek kötélből voltak az idegei. Harminchét évesen már tíz éve ő volt a kaliforniai Grace Valley orvosa, és az esetek, amelyekhez általában kihívták, nem valók szívbajosoknak. June vezetett már le szülést teherautóplatón, jégre rakta egy favágó levágott lábát, amíg meg nem érkezett a mentőhelikopter, valamint higgadt orvosi tanácsokat adott, miközben egy marihuánatermesztő puskacsövével kellett szembenéznie. Ó, nőies volt ő, ám ugyanakkor kemény is. Erős. Rettenthetetlen.

Jó, rettenthetetlen talán mégsem, de azt megtanulta, hogyan tűnjön annak.

Aztán jött egy kora reggeli telefonhívás egy olyan döbbenetes hírrel, amelynek hallatán June szíve kalapálni, a homloka pedig verejtékezni kezdett. A lábából kiszaladt minden erő, és lerogyott a konyhaszékre.

A beszélgetés ártalmatlanul kezdődött, de aztán a barátnője, Birdie azt mondta:

– Chris hazajön a fiúkkal. – Chris Birdie fia volt, a fiúk pedig a tizennégy éves ikerunokái.

– Látogatóba? – June részben kérdezte, részben már adottnak vette a dolgot.

– Nem, azt mondja, végleg. Ő és Nancy válnak.

June döbbenten és rémülten hallgatott. Válnak?

– Azt kérdezte, hogy egyedülálló vagy-e még – folytatta Birdie, és csicsergő hangjába mintha egy hangyányi remény vegyült volna.

June, a „Rettenthetetlen” ekkor kezdett el reszketni, mint a kocsonya. Chris a régi barátja volt. Tulajdonképpen az első szerelme. Valamint ő törte össze először és legjobban a szívét. Chris Forrest volt az a férfi, akivel kapcsolatban June néha fogadkozott, hogy egyszer még kikötözi és megkínozza azért, amit a fiatalságával művelt.

Chris – Birdie és Judge Forrest egyetlen fia – Dél-Kaliforniában élt idestova tizennyolc éve, egy másik középiskolai barát – vagy rivális? – Nancy Cruise férjeként. Csak néhányszor látogatott haza Grace Valley-be; inkább a szülei mentek el hozzá San Diegóba. Azon ritka alkalmakkor, amikor megjelent, June minden tőle telhetőt megtett, hogy elkerülje. Amikor véletlenül mégis egymásba botlottak, ő hűvösen, tartózkodóan és szenvtelenül viselkedett. A testtartása és az arckifejezése azt sugallta, hogy ami volt, elmúlt, ő pedig már nem is nagyon gondol a férfira.

Ez részben igaz is volt. Ideje nagy részét nem azzal töltötte, hogy egy húsz évvel ezelőtt kútba esett románcon rágódjon. Másrészről viszont, amikor csak meglátta a férfit, két dolog ötlött azonnal az eszébe: az egyik, hogy közvetlenül a középiskola befejezése után Chris bármiféle magyarázat vagy bocsánatkérés nélkül dobta őt Nancy miatt; a másik pedig, hogy a férfi továbbra is kisfiúsan jóképű volt. Ő pedig mindkét dolog miatt utálta.

Most meg, hogy Chris elvált, arra kíváncsi, hogy ő még mindig egyedülálló-e? Hah! Álmodozz csak, Chris Forrest, gondolta magában June egy elárult szerelmes sohasem csillapodó dühével.

Csevegett még egy kicsit Birdie-vel, akit érthető módon nagy izgalommal töltött el a hír.

Miután letette a telefont, még ülve maradt a hokedlin, és Chris lassú kínhalálát tervezgette.

Aztán megint csörögni kezdett a készülék.

– Chris Forrest visszaköltözik Grace Valley-be – jelentette be az apja, Elmer.

– Igazán? – tettetett tudatlanságot June. – Birdie és Judge biztosan nagyon örülnek.

– Úgy tűnik, szétmentek Nancyvel, és megkapta a gyerekek felügyeleti jogát. Nem csodálom, hiszen fiúk, meg minden.

– Nagyszerű.

– Elváltak – pontosított Elmer.

– Nem arra értettem, hogy nagyszerű – mondta June. – Az a nagyszerű, hogy visszajön ide a fiaival. Különösen Birdie és Judge szempontjából.

– Lett ettől végre egy kis színe az arcodnak? – tudakolta Elmer. – Mármint hogy ismét szingli.

June megtapogatta az arcát, amely tényleg lángolt, de nem a szenvedély tüzétől. Az apja tényleg azt hiszi, hogy ő majd tárt karokkal fogadja azt a fajankót?

– Egyáltalán nem. Gyerekszerelem volt. Néhány évtizede már túl vagyok rajta.

– Tényleg? – kérdezte Elmer, aztán más tárgyra tért. – Vacsora ma este nálad?

– Apa? Nem hallottad véletlenül, mikor költöznek vissza?

– Judge mintha azt mondta volna, hogy azonnal, Chris ugyanis be akarja íratni a fiúkat a suliba. Szóval… fasírt vacsira? Megint kedd van.

– Azonnal? – June szórakozottan beletúrt a hajába, amely még nedves volt a zuhanyozástól. Az olyan dolgokhoz, mint a haj, soha nem értett. Pikk-pakk ki tudott venni egy begyulladt vakbelet, mindössze egy olyan aprócska heget hagyva hátra, amelyet egy plasztikai sebész is megirigyelhetne, de vállig érő, mézszőke – vagy mosogatólé-szőke, ahogy az anyja szokta nevezni – haja kifogott rajta.

Nancynek mindig is csodálatos haja volt: dús, barna, hosszú, fényes.

June lenézett a kezére. Egy orvos keze. Rövid köröm, rózsaszín bütykök a napi többtucatnyi sikálástól, és… Mi akar ez lenni? Májfolt?!

Az apja épp arról regélt, hogy Chris, Nancy és a fiaik egy country klub tagjai voltak.

– Hatkor nálam találkozunk, apu! – zárta le a beszélgetést June.

– Jól vagy? Borzasztóan fáradtnak tűnik a hangod. Betegnél voltál tegnap éjjel?

June hallotta, amint a hálószobában felhangzik az ismerős hang: a rezgőre állított csipogó táncolni kezd az éjjeliszekrény tetején. Grrr!

A drót nélküli telefont a fülére szorítva gyorsan odasietett.

– Nem, nem voltam betegnél. Csendes éjszaka volt. Most mennem kell, apu, megcsipogtattak. Később találkozunk!

– Később találkozunk! – köszönt el tőle az apja.

A csipogó a rendőrséget jelezte, a 911-es szám pedig arra utalt, hogy sürgős esetről van szó. Chris Forrest képe eltűnt a lelki szemei elől, ahogy June más tudatállapotra váltott és tárcsázott.

– Itt June – szólt bele a telefonba.

Ricky Rios seriffhelyettes válaszolt.

– Lövöldözés volt a Culley-istállóknál, Toopeek rendőrfőnök azt akarja, hogy menj oda, amilyen gyorsan csak tudsz.

– Tom a mentőket vagy a helikoptert hívja? – kérdezte a nő, miközben belebújt a cipőjébe.

– Csak téged hívott – válaszolta Ricky.

June magához vette a táskáját, meg egy csatot a nedves hajának, füttyentett a collie-jának, Sadie-nek, és tizenöt másodpercen belül már kint is volt az ajtón. John Stone-nal, Grace Valley másik orvosával felváltva volt szolgálatban, ezért most a város új mentőautóját vezette. A kocsi annyira új volt, hogy kicsit még mindig tartott tőle, és bár a villogókat és a szirénát bekapcsolta, nem hajtott gyorsabban, mint máskor. Kora reggel volt; nem akart elütni egy állatot, vagy egy kanyarban belehajtani egy lassú mezőgazdasági járműbe.

Noha most már June-nak is volt CB-rádiója, nem hívta rajta Tom Toopeeket, hogy érdeklődjön a lövöldözés felől, ugyanis Grace Valley számos lakosának szintén volt rádiója. A vonal olyan volt, mint egy nagy chatszoba. Persze mivel a városban mindenki beleütötte az orrát mások dolgába, akár be is kapcsolhatná a rádiót, és tájékoztathatná őket. Ebédre már úgyis mindenki tudni fog mindent.

Daniel és Blythe Culley egy közepesen nagy farmházban laktak egy akkora földterület közepén, amely elég volt két, hétköznapinak egyáltalán nem nevezhető istálló és öt karám fenntartásához, és ezek mellett még mindig bőven maradt legelő a hegység lábánál. A Kentuckyból származó lovas család kicsiben kezdte, de körülbelül tíz évvel ezelőtt nagy sikereket értek el az egyik csődörükkel San Franciscóban és San Diegóban, ami nagyon jó hírét keltette a tenyészetnek. Bentlakók, tenyésztők, idomárok, versenyzők; néha húsz munkást is alkalmaztak, attól függően, hogy éppen hány ló volt náluk. Mindenhonnan érkeztek ügyfelek, Culley-ék pedig egész évben tele voltak munkával.

June nem töprengett sokat azon, vajon mi történhetett. A völgyben majdnem mindenkinek volt fegyvere, különösen azoknak, akik farmon éltek, és meg kellett védeniük magukat a vadállatokkal szemben. Valószínűleg baleset érte az egyik munkást, vagy – ami kevésbé valószínű – valami nézeteltérés vezetett leszámoláshoz.

Az istállókhoz igyekezve June szórakozottan azon merengett, milyen emberek is Culley-ék. Eszébe jutott, mennyire boldog és elhivatott pár voltak mindig is. Csöndes, de barátságos, segítőkész emberek. Maguknak valók voltak, hiszen egy elismert tenyészet felépítése embert próbáló feladat. A gazdák, a borászok, a favágók és más hasonszőrű emberek hajnaltól napestig dolgoztak, aztán aludtak egyet, és folytatták a munkát. Ehhez stabil partneri viszonyra, megingathatatlan házasságra van szükség, olyanra, amilyen Culley-éké is volt. June magában sajnálkozott, amiért nincs gyerekük. Csodálatos szülők lettek volna.

Noha már reggel hét óra volt, a magas fák csak a napsugarak kis részét engedték be az udvarra, a ház előtt pedig kísérteties ködfelhő terjengett. Tom a háztól körülbelül százméternyire, a Range Rovere mellett állt, puskáját pedig ártalmatlan módon a vállára támasztotta. Egy oldalra fordított hordón Daniel feküdt keresztben, lehúzott nadrággal, a feneke pedig tele volt söréttel.

– Daniel, mi a fene…? – kérdezte June, miközben a táskájával a kezében kiszállt a mentőautóból.

– Az öregasszonynak elment az esze – mondta a férfi.

– Blythe tette ezt veled?

– Ismersz itt másik bolond öregasszonyt? – kérdezett vissza a férfi.

– Nos, én… – Először is, gondolta magában June, Culley-ék nem öregek. Blythe úgy ötvenöt éves lehet, Daniel talán kicsit idősebb. Nehéz megmondani. Fiatalok voltak még, amikor Grace Valley-be költöztek, June pedig még egyiküket sem kezelte. Most, hogy belegondolt, ezt kissé furcsának találta. Miért utaztak volna másik városba, ha orvosi ellátásra volt szükségük? Nem bíztak volna Elmerben, aki June előtt a város orvosa volt? Pedig látszólag jó barátságban álltak vele. Lehet, hogy a városlakók többségével ellentétben nem akartak olyan orvoshoz járni, akivel jó barátságban vannak?

– Hol van Blythe? – kérdezte végül.

Tom nem szólt semmit, csak a ház felé intett a puskájával. Amikor June odapillantott, a reggeli ködön keresztül meglátta az asszonyt, aki kényelmesen üldögélt a verandán egy hintaszékben, ölében egy puskával.

– Beszéltél vele? – kérdezte June Tomot.

– Csak biztonságos távolságból. Úgy tűnik, időre van szüksége, hogy átgondolja a dolgokat.

– Ha még sokáig hagyod gondolkodni – vetette közbe Daniel –, a végén még idejön, és a puskacsövet a fejemhez szorítja. Harminc évvel ezelőtt meg kellett volna vizsgáltatnom, amikor úgy döntöttem, hogy belemegyek ebbe az egészbe.

June a férfi kilyuggatott, gyulladt hátsójára pillantott.

– Be kell vinnem téged a rendelőbe, Daniel. Fertőtlenítőszerre, kötszerre és egy jó kis csipeszre van szükségünk. De megmaradsz. – Köhintett egyet, aztán az orra alatt mormolva hozzátette: – A sebhelyekkel együtt.

– Csak egy módon vagyok hajlandó elmenni innen, doki. Hason fekve.

– Ezt megértem. Ha kiveszem a hordágyat a mentőautóból, mit gondolsz, rá tudsz feküdni?

– Megpróbálhatom.

– Közben valakinek meg kellene néznie, tudunk-e tenni valamit Blythe-ért.

– Tenni érte valamit? – kérdezte a férfi hitetlenkedve.

– Szerinted be kellene zárnom? – érdeklődött Tom.

– Miért, mit szoktatok csinálni, amikor valaki meglő valakit? – kérdezte Daniel. – Tartotok egy dzsemborit?

– Gyere, Daniel! – mondta June türelmesen. – Lássuk, fel tudsz-e állni, és oda tudsz-e menni a mentőautóhoz. El sem tudom képzelni, mit csinálhattál, amivel így felbosszantottad Blythe-ot. Olyan kedves teremtésnek ismertem meg!

– Látszik, hogy rosszul ismered – morogta a férfi, miközben lekászálódott a hordóról, aztán megfogta elöl a nadrágját, hogy ne csússzon még lejjebb, majd June-ra támaszkodva apró, fájdalmas léptekkel elindult a mentőautó hátulja felé.

– Tényleg jószívűnek és kedvesnek ismerem – mondta a lány. – Próbáld meg nem összevérezni az új mentőautómat, Daniel. Még csak most járatom be. – Daniel megállt, oldalra fordította a fejét, és June-ra meredt. – Nos, akkor… – A doktornő bocsánatkérően vállat vont, aztán lassan továbbindultak.

Bár a sofőrülés melletti ajtó nyitva volt, Sadie továbbra is az anyósülésen ült, méghozzá meglehetősen méltóságteljes pózban. Ő munkakutyának tartotta magát.

– Sadie, gyere, kislány! Legeléssz egy kicsit. Ez az! – A kutya mintha mosolygott volna, miközben elegánsan átmászott a konzol fölött, aztán kiugrott az ajtón. – El nem tudom képzelni, mit csinálhattál – mondta megint June a férfinak.

– Ez igaz: nem tudod – csattant fel Daniel.

Tom puskatusa előrefelé állt, miközben lassan elindult a veranda felé. Most, hogy Daniel és June már a mentőautó mögött voltak, kicsit magabiztosabban közelített Blythe felé. Ahogy közelebb ért, látta, hogy az asszony kimerültnek és sértettnek tűnik. Tom maga is tudott egyet-mást a házastársak közti perpatvarokról. Valószínűleg sokáig veszekedtek az éjjel, lehet, hogy le sem feküdtek. Talán már napok vagy hetek óta fortyogott bennük a dolog.

Blythe Culley nem volt kifejezetten szép, de kerek arca és rózsás arcbőre volt, és felragyogott az arca, amikor mosolygott, akár egy karácsonyfa. De most nem volt karácsony. Ahogy idősebb lett, felszedett néhány kilót, egykor éjfekete hajába pedig ezüstös tincsek vegyültek. Általában, amikor nem éktelenkedtek sötét karikák a szeme alatt, Tom helyesnek nevezte volna.

– Fárasztó délelőttöt intéztél magadnak – mondta a rendőrfőnök az asszonynak.

– Lehet, hogy egy kicsit elragadtattam magam.

A férfi felvonta sötét szemöldökét. Tom Toopeek a cseroki törzshöz tartozott, és kisfiúként került ide Oklahomából. Nem a rezervátumban nőtt fel, de a szülei, Philana és Lincoln, akik azóta is Tom családjával éltek, indián hagyományok szerint nevelték. Számára természetesebb volt hallgatni, mint beszélni, és nézni, mint cselekedni. A beszéd és a cselekvés ideje az ő megítélése szerint mindig túl hamar jött el.

– Azt hiszem, már sikerült tisztáznunk a dolgot – mondta az asszony, miközben egy nagy könnycsepp gördült le az arcán.

Tom lassan leengedte a puskáját, és a veranda korlátjának támasztotta. Aztán föllépett a verandára, elvette a puskát Blythe öléből, ellenőrizte, hogy biztosan nincs-e benne több lőszer, aztán odatámasztotta az övé mellé.

– Nem, Blythe, nem sikerült tisztázni a dolgot. Beszéltem Daniellel.

– Mit mondott neked? – Az asszony szeme mintha kissé rémülten csillant volna meg, mintha attól félne, hogy a családi szennyes a nyilvánosság elé kerül.

– Azt gondolja, hogy megőrültél. Ez volt a lényege.

A félelem eltűnt a nő arcáról, és haragnak adta át a helyét.

– Hm. Hát persze.

– Elárulod, mi ütött beléd, hogy seggbe lőtted a férjedet?

– Olyan dolgokat mondott nekem, amiket nem kellett volna.

– Mint például?

– Nem hiszem, hogy bele kellene mennünk ebbe.

– Szerintem nem ártana – mondta Tom. – Szeretném tudni, mi olyat tud mondani egy férfi egy nőnek, hogy az rálőjön. Nos, Daniel nem iszákos, szóval annyit tudok, hogy nem itta le magát, és nem törte össze a bútorokat. Nem is erőszakos ember. Egyenesen gyengédnek nevezném, bár elég erős ahhoz, hogy megfékezzen egy csődört fedeztetéskor. Azt mondanám, ő az egyik legjobb férj a völgyben… és hogy szerencséd van vele.

Blythe csendesen sírni kezdett. Az arcára fájdalmas kifejezés ült ki, a válla remegni kezdett a zokogástól, dús keblére pedig könnyek hullottak.

– Na, tessék, akkor megkapod, amit akartál… Azt mondod, szerencsém van vele? Mostantól fogva valaki másnak lesz szerencséje vele helyettem.

Azzal fölállt a hintaszékből, bevonult a házba, és becsapta maga mögött az ajtót.

Tom nem szívesen hagyta volna magára Blythe-ot, mert nem tudta, milyen lelkiállapotban van. Még a végén kárt tesz magában! Amikor azonban eltöprengett, vajon az asszony melyik barátnőjét hívja fel, hogy jöjjön ide, beszélgessen vele, adja meg neki a segítséget, amire szüksége van, nem jutott eszébe senki. Most tudatosult benne először, hogy Daniel és Blythe mennyire elszigetelten élnek a várostól. Hogy lehetnek ilyen közismertek és közkedveltek egy ilyen kis városban, mint Grace Valley úgy, hogy nincsenek közeli barátaik?

A munkások, akik a csetepaté kezdete óta meghúzták magukat valahol, most lassanként előmerészkedtek. Tom hármukat odaintette magához.

– Nem tudják, kit hívhatnék ide, hogy vigyázzon Blythe-ra?

A férfiak a vállukat vonogatták, és a fejüket rázták.

Tom tudta, hogy ha felhívná a szomszédokat, valaki biztosan átjönne. De most nem istállótűzről vagy valami betegségről van szó, hanem komoly házastársi veszekedésről. Itt közeli barátra lenne szükség. Vagy egy szakemberre.

Végül Jerry Powellt, a város egyetlen magánterapeutáját hívta fel.

– Ő maga akar beszélni velem? – kérdezte Jerry.

– Az nem számít, Jerry. Vagy veled beszél, vagy bejön az őrsre. Úgyhogy gyere át!

Mindeközben a városi rendelőben June egyesével kiszedegette a söréteket Daniel hátsójából, és többször is megkérdezte tőle, hogy mit művelt, amivel ilyesmire késztette Blythe-ot.

– Az a nő bolond. – Ez volt minden, amit Danielből ki tudott húzni az esettel kapcsolatban.

Az egyik munkása jött el végül a férfiért, aki hálásan fogadta a többbálányi szalmával kibélelt platót, amelyen viszonylag kényelmesen fekhetett.

Aztán ott voltak az ellátandó páciensek, akik közül kellemetlenül sokan kérdezősködtek Daniel állapotáról. Már a délelőtt fele is eltelt, mire June kivette a csatot a hajából, és elővette a hajkefét. A vállalkozása azonban teljesen reménytelennek bizonyult. Azok után, hogy vizesen összekötötte a haját, a tincseknek saját akaratuk lett. June mindig is azt feltételezte, hogy ha lenne egy kis tehetsége a frizurákhoz, akkor a hullámos haja jó alap lenne, de hát sajnos nem volt, így inkább ismét összefogta a haját a csattal.

Már késő volt ahhoz, hogy megigya a napi első kávéját az utca túloldalán lévő Fuller’s Caféban; általában reggel hétkor szokott betérni oda a rendelőbe menet. Lehet, hogy a kávé és a cukor hiánya hatással volt a hangulatára, habár June általában kiegyensúlyozott kedélyállapotú nő volt.

– Mozgalmas reggel, nem igaz, June? – érdeklődött George Fuller. – Daniel Culley kap egy fenéknyi sörétet, Chris Forrest meg hazajön elváltan, meg minden. Még mindig érdekel téged, June?

– George, az még a középiskolában volt! Ne légy nevetséges.

– Mi másért jönne vissza Grace Valley-be?

– Nos, George… Miért is? Talán azért, mert itt lakik a családja? Vagy azért, mert ez egy jó kis város ahhoz, hogy felnevelje a kamasz fiait? De lehet, hogy egyszerűen csak szereti a helyet, ahol felnőtt.

George ostobán vigyorgott.

– És ha megint össze akar jönni veled?

– George, az a középiskolában történt!

– Kíváncsi vagyok, tudja-e, milyen házsártos lettél az eltelt évek alatt.

– Ha befognád, és adnál végre egy kávét meg egy medvemancsot, már meg is szelídülnék. De neked mindennap cseszegetned kell valamivel.

– Már tíz éve adom neked a medvemancsot és a fahéjas tekercset, de még mindig olyan vékony vagy, mint kamaszkorodban. Gyors az anyagcseréd, nem?

– Lehet.

George megpaskolta a saját hasát, amelyen igencsak feszültek az ing gombjai. Úgy nézett ki, mintha hét hónapos terhes lenne.

– Szerinted az enyém bekrepált? – kérdezte széles mosollyal az arcán.

– Néhány más funkcióddal együtt – felelte June, miközben átvette a kávét és a péksüteményt.

Amikor elfordult, George még megjegyezte:

– Részemről nincs harag. Én is kicsit morcos lennék, ha egész délelőtt söréteket kellett volna kiszedegetnem valami öreg farmer fenekéből.

Eddig érdekesen alakult a reggel, gondolta magában June. Eredetileg elvitte volna magával a kávét és a reggelit a rendelőbe, de meglátta Tomot a pultnál, amint néhány helyivel beszélgetett, úgyhogy inkább feléjük vette az irányt.

– Kötöttünk egy kis fogadást, doki – mondta Ray Gilmore. – Én azt mondtam, Blythe körülbelül harminc sörétet eresztett bele Daniel hátsójába, Sam viszont azt állítja, hogy ő adta el Dannek azt az öreg puskát, és csak kilenc sörétet lő ki egyszerre, és nem is elég stabil ahhoz, hogy valaki négy sorozatot lőjön ki vele egy olyan apró célpontra, mint Daniel csontos segge. Sam legföljebb tizenkét sörétre tippel. Ki fizeti a kávét?

– Nektek nincs jobb dolgotok, fiúk? – kérdezte June.

Sam és Ray egymásra néztek, és megvonták a vállukat.

– Nincs. Hát neked?

– Ez a város…! – mondta a lány a fejét csóválva, majd Tomra nézett. – Mi történt Blythe-tal?

– Úgy tűnik, már lehiggadt – felelte a rendőrfőnök, anélkül hogy ezzel bármi lényegeset elárult volna.

– Ők az utolsó pár a városban, akikről az ember ilyen veszekedést feltételez – jegyezte meg June. – Hogy még fegyvert is fogjanak egymásra…

– Hát ez az – értett egyet vele Tom.

– Házasság! – mondta June. – Kényes dolog, nem igaz?

Tom, Sam Cussler és Ray, akik mindannyian akaratos nők férjei voltak, csak a fejüket csóválták. Az egyik füttyentett, a másik szomorkásan felnevetett, a harmadik azt mormolta az orra alatt: „Ja, őrület!” Ez utóbbi Sam volt, egy igencsak fitt és energikus hetvenéves, aki nemrég vette el a huszonhat éves Justine-t.

– Igaz is, June – mondta Ray. – Biztos örülsz, hogy a régi szerelmed hazajön. És megint szingli!

Ez a nap bizony nagyon hosszúnak ígérkezett.

2

June, Tom Toopeek, Chris Forrest és Greg Silva együtt nőttek fel. Jó pajtások, bizalmas barátok, egyenrangú társak voltak. A fiúk a pubertáskor kezdetéig mintha észre sem vették volna, hogy June lány, ő azonban kezdett zárkózottabbá válni, és magánügyei lettek. A fiúk azonban ahelyett, hogy tapintatosan viselkedtek volna vele, felmásztak a lány ablaka alatt álló nagy fára, és megpróbáltak kilesni valami nőies dolgot. Chris leesett, és eltörte a karját. Elmer a szükségesnél nehezebb gipszet rakott rá, így a fiú hat hétig jobbra dőlve közlekedett.

Tizenöt éves korukra Chris és June egy pár lettek, és a középiskola ideje alatt azok is maradtak – pomponlány és hátvéd. Volt még egy pomponlány, Nancy Cruise, aki fáradhatatlanul üldözte Chris-t, annak ellenére, hogy a fiúnak már volt barátnője. Chris, aki akkoriban tényleg még csak fiatal srác volt, fogékonynak bizonyult erre. Időnként elbizonytalanodott, jó ötlet-e ilyen fiatalon lekötnie magát. Amikor elbitangolt, mindig Nancy Cruise-nál kötött ki, és ezek alatt a rövid időszakok alatt Nancy mindig kárörvendett. Aztán Chris visszakönyörögte magát June-hoz, és megígérte, hogy többször nem inog meg, Nancy pedig folytatta a mesterkedést, hogy szétválassza őket. Ez egy négy évig tartó kötélhúzás volt. June többször szerepelt a hátvéd táncrendjében, Nancy azonban folyamatos és valós veszélyt jelentett rá nézve.

Nancyt is nehéz volt elviselni, de az anyja meg egyenesen kibírhatatlan volt. Parancsolgató, hatalmaskodó nőszemély, a város minden bizottságának az elnöke, még a szülői munkaközösségnek is, három egymást követő éven keresztül. Nancy akármilyen kárt próbált is okozni szegény June-nak, Mrs. Cruise azon volt, hogy megduplázza.

Amennyire June emlékezett rá, a Nancy és Chris-féle szerelmi háromszög jelentette az egyetlen szépséghibát az amúgy boldog középiskolai években. Utólag belegondolva már az első megcsalás után dobnia kellett volna Christ, de a legtöbb lányhoz hasonlóan ő sem akart egyedül lenni, más fiút meg nem akart. Végül hosszas alkudozás után – Chris könyörgött, June pedig habozott – a lány odaadta neki a szüzességét. Ettől kezdve egészen az érettségiig Chris nem hűtlenkedett. Legalábbis June tudomása szerint.

Egyetlen olyan terület volt, amelyen Chris és June egyáltalán nem illettek egymáshoz, mégpedig az, hogy mekkora jelentőséget tulajdonítottak az iskolai teljesítményüknek. June szeretett tanulni, ezért aztán könnyen szerzett jó jegyeket. Chris nyughatatlan volt, hamar elunta magát, és nehezére esett az összpontosítás. A lány évfolyamelsőként végzett, a fiú épphogy csak leérettségizett. Amikor eljött a főiskola ideje, ez a különbség kulcsszerepet játszott a szakításukban. June több ösztöndíjat is kapott, és a Berkeley-n tanult tovább, Chris szülei pedig örülhettek, hogy a fiukat felvették a helyi főiskolai előkészítőre.

Egy ideig hosszú szerelmes leveleket írogattak egymásnak, szenvedélyes hétvégi találkákat tartottak, terveket szőttek az iskolai szünetekről és a házasságról. Az első félév után June úgy döntött, hogy a nővérképző helyett az orvosi karon folytatja tovább a tanulmányait. Az új tanrend még nehezebb lett, a tanulás pedig egészen kimerítette a lányt. Nem járt már haza olyan gyakran, és a szerelmes levelek is sokkal rövidebbek lettek. A változás egyik pillanatról a másikra következett be. June anyja, Marilyn egy nap azzal hívta föl a lányát, hogy Chris kimaradt az iskolából, elszökött, hogy belépjen a haditengerészethez, és Nancy Cruise-t is magával vitte. Együtt szöktek meg.

Chris azóta sem adott magyarázatot erre, azóta sem búcsúzott el, azóta sem kért bocsánatot.

Hat hónappal később, amikor Chris először kapott eltávozást a haditengerészettől, Mrs. Cruise hatalmas fogadást tartott a pár tiszteletére, amelyre az egész várost meghívta – még June-t is. Az egésznek győzelmi buli jellege volt.

June teljesen összetört. De szerencsére dühös is volt. Túl későn döbbent rá, hogy Chris négy éven keresztül ide-oda ingázott közte és Nancy között, az pedig, hogy az ő „táborában” több időt töltött, csekély vigaszt nyújtott. Ha mindhárman ugyanabban a városban élnek, a dolog valószínűleg ugyanígy folytatódott volna. Chris csak egy csalfa szemétláda volt, aki hamar elunta magát. June-nak jobb volt nélküle, és egészen meg is könnyebbült, amikor Chris és Nancy elköltöztek. Készen állt arra, hogy orvos legyen. Életének abban a szakaszában a Berkeley sokkal jobb helynek tűnt, mint Grace Valley, ő pedig örömmel vetette bele magát a tanulmányaiba. Ritkán gondolt Chrisre, amikor pedig véletlenül eszébe jutott, remélte, hogy nem boldog.

June most az íróasztalánál ült a rendelőben, és egy páciens aktáját nézte, de nem látott belőle semmit. Amikor megtudta, hogy Chris haza fog jönni, belegondolt abba, hogy akár gyakran is összefuthatnak. Az átok, amelytől nem tudott megszabadulni, az volt, hogy a kapcsolatuknak nem lett lezárása. A pokolba is, még csak nem is szakított velem az a szemétláda, mielőtt megházasodott! – gondolta magában.

Ezúttal azonban más volt a helyzet. Chris egyedülálló.

Miután June kiheverte az összetört szíve fájdalmát, már egyáltalán nem bánta, hogy az élete Chris nélkül zajlott. Volt egy-két kapcsolata, elvégre nem állt apácának. És harminchét évesen még mindig volt esélye arra, hogy hosszú és esetleg gyümölcsöző kapcsolatot alakítson ki valakivel.

Eszébe jutott az anyja telefonhívása…

Aztán az, ahogy a városban a férfiak azzal élcelődtek, hogy a régi szerelme visszatér hozzá…

Az, hogy soha nem tudta meg, miért történt…

– Figyelemelterelésre van szükségem – gondolkodott hangosan. – Nem rágódhatok múltbeli dolgokon. Ostoba dolgokon. – Gyorsan átnézte a leleteket, aztán az órájára pillantott, és eltöprengett, hogy Myrna nénikéje vajon mit főzött ebédre.

Aztán bevágódott az iroda ajtaja, és megjelent Charlotte, az asszisztensnője, erős Benson & Hedges illatfelhőbe burkolózva. June összerezzent ijedtében, ahogy naponta többször is szokott, Charlotte ugyanis egyszerűen nem volt hajlandó kopogni.

– Bocsi! – mondta Charlotte. – Dr. Hudson kérdezi, hogy biztosan fasírtot készítesz-e estére.

June elfintorodott, és rágcsálni kezdte a tolla végét, miközben homlokráncolva nézett Charlotte-ra. Ez volt a másik dolog… A nő Elmerre továbbra is dr. Hudsonként utalt, June-ra pedig csak June-ként. Először Elmer asszisztense volt, és úgy tűnt, még mindig neheztel June-ra az apja nyugdíjba vonulásáért.

– Charlotte, nálatok ki főz? – kérdezte June.

– Tudod jó, hogy Bud, amióta legutóbb elbocsájtották – felelte Charlotte bosszúsan.

– Nem tűnik furcsának, hogy minden kedden én készítek vagdaltat Elmernek, pedig már nyugdíjba ment?

Charlotte karba fonta a kezét hatalmas melle előtt, és szigorú tekintettel nézett June-ra.

– Szerintem rászolgált arra a vagdaltra – mondta.

– Nos, elképzelhető – felelte June, majd ismét az előtte heverő aktára nézett. – Már mondtam neki, hogy hatra várom. Emlékeztetnéd rá, kérlek? – mondta, majd odaírt valamit a véreredmény margójára. Amikor nem hallott mozgást az ajtó felől, felpillantott. Charlotte mintha megfagyott volna, a szeme tágra nyílt, a szája tátva, a vér pedig pillanatok alatt kifutott az arcából. Éppen az egyik kezét igyekezett a mellkasához emelni, amikor hatalmas puffanással összeesett.

– Charlotte!

June ért oda hozzá először, de John Stone, valamint Jessie, a recepciós egy pillanat alatt mellette termettek. June Charlotte mellkasára szorította a sztetoszkópot. Semmi. Ezután a nyaki verőeret próbálta meg kitapintani a nő húsos nyakának mindkét oldalán.

– Jessie – intézkedett John –, hozd ide a defibrillátort és az EKG-t, aztán hívd fel a rendőrséget! Szükségünk lesz egy sofőrre és egy kísérőre a kórházig. June, kezdd el az újraélesztést, én majd intubálom.

June elkezdte újraéleszteni az asszisztensnőjét, közben pedig hangosan számolt:

– Egy, kettő, három, négy…

A kerékcsikorgás hangja arra utalt, hogy Jessie közeledett a kocsival, amelyen minden megtalálható volt, amire szívroham esetén szükség lehet. John gyorsan odatérdelt Charlotte vállához, hátradöntötte a nő fejét, lenyomta a csövet a torkán, majd elkezdte nyomkodni a ballont.

June csak annyi időre hagyta abba a szívmasszázst, amíg szétnyitotta a fehér egyenruha elejét, és elektródákat helyezett el Charlotte mellkasán.

– Jessie, miután hívtad a rendőröket, szólj apámnak és Bud Burnhamnek is! – June már szaladt is végig a folyosón. – Az az átkozott cigaretta! – mormolta.

– Igyekezz! – mondta John. – Van szinuszritmus?

Az EKG-készülékük már öreg volt, és lassú. June már alig várta, hogy végre kiadja az első eredménycsíkot.

– Nincs – mondta, aztán a tappancsokért nyúlt, alaposan bezselézte, majd Charlotte mellkasára tette őket, és azt kiabálta: – Kész! –, mire John elengedte a ballont. Az áramütés egy pillanatra ellökte Charlotte nehéz testét a padlótól. De nem változott semmi. June erősebbre állította a feszültséget, és megint az asszisztense mellkasára tette a tappancsokat. – Gyerünk, öreglány! Mehet! – kiáltotta, majd ismét a szalagra meredt. Semmi.

– Itt a lidocain – mondta John.

June arrébb húzódott, miközben John egyenesen Charlotte mellkasába szúrta a tűt. Abban a pillanatban, hogy végzett, June még tovább növelte a feszültséget, és megint Charlotte mellkasára szorította a tappancsokat.

– Szinuszritmus – mondta végül megkönnyebbülten.

– Ez a mi Charlottunk – mondta John. – Makacs nő. Köss be egy infúziót, én hozok bele Lasixot és bétablokkolót. Van kartonja?

– Jessie majd kikeresi. John, ez ki fogja akasztani az apámat. Charlotte legalább harminc évig volt az asszisztensnője.

– Ez mindannyiunkat kiakaszt, June – felelte a férfi. Noha még csak néhány hónapja dolgozott itt, már ő is ragaszkodott a zsémbes, ugyanakkor rendkívül ügyes asszisztensnőhöz. – Idetolatok az ajtóhoz a mentőautóval, és előkészítem a hordágyat, ha már boldogulsz egyedül.

– Menj! Minél hamarabb bejutunk vele a kórház kardiológiájára, annál jobbak lesznek az esélyei.

John végigszaladt a folyosón a hátsó ajtóhoz, June pedig megsimogatta az idős asszisztensnő homlokát.

– Amikor azt mondtam, hogy figyelemelterelésre van szükségem, nem ilyen drámai dologra gondoltam.

June és Elmer a Grace Valley Kórházban töltötték az estét a Burnham családdal. Charlotte magához tért, és látszólag jobban volt, de ennek az esetnek a fele sem volt tréfa. Igazi miokardiális infarktus volt, csak az nem volt még világos, mekkora a kár. Legjobb esetben fel fog gyógyulni ugyan, de nem térhet vissza a régi életmódjához, és ennek a munka is része.

– Mindig azt mondta, hogy a munkája az élete legjobb része – mondta a fia, Archie June-nak és Elmernek.

June megfogta a férfi kezét.

– Nekünk meg mindig azt mondta, hogy a gyerekei felnevelése az élete legjobb része.

– Így több ideje lesz az unokáira – tette hozzá Elmer. – De persze csak mértékkel.

– Ugye minden rendben lesz, doki? – kérdezte Bud. – Úgy értem, tudom, hogy vigyáznia kell majd magára, de ugye minden rendben lesz? – Közben hol Elmerre, hol June-ra nézett, és nem pontosította, melyik orvost kérdezi.

– Még nem tudunk túl sokat, Bud – mondta June. – A szíve csúnya traumán esett át, de az orvostudomány fantasztikus. Ami tíz évvel ezelőtt valószínűleg megölte volna, az most már csak egy kis kellemetlenség lesz. Az a szerencse, hogy pont a munkahelyén történt, és azonnal intézkedni tudtunk. Újraélesztettük és gyógyszereket kapott. Ez sokat jelent a gyógyulása szempontjából.

– Nem is tudom, hogy fogjuk tudni ezt valaha is meghálálni – mondta Bud.

– Felejtsd el! – válaszolta June. – Charlotte talán nem tette volna meg ugyanezt bármelyikünkért? Mindig is számíthattunk rá.

Miközben kifelé mentek a kórházból, June azt kérdezte az apjától:

– Honnan fogunk most asszisztensnőt keríteni?

– Hívd fel a polgármesteri hivatalt. Majd küldenek valakit.

– Tudom, de úgy értettem, hosszú távra. Mindketten tudjuk, hogy Charlotte-nak vissza kell vonulnia.

– Ilyen gyorsan azért nem mondanék le róla. Mindig is makacs nőszemély volt – felelte Elmer.

June arra gondolt, hogy ezúttal kicsit talán többre lesz szükség a makacsságnál.

Éjszakára John volt ügyeletben, és a mentőautó is nála maradt, így Elmer vitte vissza a lányát Grace Valley-be. Útközben June felhívta Johnt a mobilján, és elmondta neki, mit tudnak Charlotte állapotáról. Aztán ahelyett, hogy fasírtot ettek volna June-nál, beültek egy marhasültre a kávézóba. Sadie is csatlakozott hozzájuk, aki eddig türelmesen várakozott a rendelőben. George mindig tartott kéznél némi kutyaeledelt.

Charlotte, Elmerhez hasonlóan a város kötelező tartozékának számított. Negyven éve dolgozott ápolónőként, végig Grace Valley-ben. Arra is alig szakított időt, hogy megszülje a saját gyerekeit, szám szerint hatot. A város majdnem minden lakójának akadt már dolga vele. A szívrohama híre végigsöpört a városon, és majdnem mindenki, aki betévedt George Fuller kávézójába, tudni akarta, hogy van.

Mire June és Sadie hazaért, már tíz óra is elmúlt… és égett a veranda lámpája.

June tudta, hogy nem hagyta égve a lámpát. Odabentről is világosság szűrődött ki, ami mosolyt csalt az arcára.

Előző tavasszal találkozott vele – mármint a titkos pasijával. Jim Post a kábítószer-ellenes hivatal embere volt, és beépített ügynökként dolgozott a Trinity Alpokban, egy marihuánaültetvény munkásaként. Az egyik farmert meglőtték, Jim pedig elvitte őt June rendelőjébe, ahol aztán fegyvert fogott rá, és azt követelte tőle, hogy vegye ki a golyót, és lássa el a sebet. Nem sokkal később szárba szökött a románcuk, és már nem volt szükség fegyverre. June azonnal belehabarodott az erős és jóképű ügynökbe.

Az egyetlen probléma az volt, hogy Jim még mindig fedett ügynökként dolgozott, és mindkettejük biztonsága érdekében az volt a legjobb, ha senki sem szerez tudomást a kapcsolatukról. Az, hogy June-nak van egy titkos szeretője, csodálatos, ugyanakkor magányos érzés volt.

Csöndesen bement a házba, aztán lábujjhegyen átvágott a nappalin és a konyhán, hogy eljusson a fényhez, amely a hálószobából szűrődött ki. Jim a sarokban álló karosszékben ült, a lába a puffon pihent, a máskor az ágy végében lévő pokróccal takarózott be, a mellkasán pedig egy nyitott könyv hevert, lefelé fordítva.

Az utolsó találkozásuk óta szakállt növesztett. Nagyon csinos, világosbarna szakállt. A haja azonban rövidebb volt. Már-már katonásan rövid. A bőre is halványabb lett, de hát az elmúlt hónapok során egy irodában dolgozott, a nyár pedig a vége felé járt. A késő esti órákban már érezni lehetett az ősz csípős leheletét.

Micsoda titkos ügynök vagy te, gondolta magában June mosolyogva, a férfi ugyanis meg sem rezdült, miközben Sadie és ő az ajtóból figyelték. A nő aztán közelebb lopakodott, letérdelt mellé, óvatosan levette a könyvet a mellkasáról, és a fejét hajtotta a helyére. Jim karja lassú és kiszámítható mozdulattal köré fonódott.

– Mit csinálsz itt? – kérdezte June. – Tudod, hogy fasírtos este van.

– A jelek szerint az kútba esett. Kilencig vártam, aztán úgy gondoltam, hogy ha Elmer veled együtt jön haza, a veranda lámpájáról úgyis tudni fogod, hogy idebent vagyok.

– Hét közepe van. De nem szabadságon vagy, ugye?

– Nem. Van jó hírem is, és rossz is.

– Azokat utálom – mondta a nő, és egyik hír után sem kérdezősködött.

– Most lesz néhány szabadnapom.

– Ez a rossz hír? – kérdezte June, de tudta, hogy nem.

– Elküldenek Ozarkba… mert olyan átkozottul jó tapasztalataim vannak a hegyekben.

June néhány pillanatig hallgatott.

– Az túl messze van.

– Azt hiszed, nem tudom?

– Miért nem vártál holnapig, hogy elmondd?

– Képtelen lettem volna ezt tenni veled – felelte Jim. – Nincs túl sok előnye ennek a kapcsolatnak számodra, úgyhogy legalább az igazsággal tartozom neked.

June elmosolyodott a férfi mellkasán, de nem hagyta, hogy ő is lássa. Az igazat megvallva, most nagy szüksége volt Jimre, mégis ő volt az utolsó, akinek a felbukkanására számított – a vigaszról, amit nyújtani tud, nem is beszélve.

– Miért nem készítettél vacsorát ma este? – kérdezte a férfi. – A betegek miatt?

– Vészhelyzet volt. Az asszisztensnőnk és ápolónőnk, Charlotte. Szívrohamot kapott a rendelőben. Csúnya szívrohamot. Majdnem elveszítettük.

– A „majdnem” azt jelenti, hogy megmentetted?

– Johnnal ketten, igen, de csak hajszálon múlt. Nincs jó bőrben.

– Gondolom, ez azt jelenti, hogy nem tudsz elszabadulni néhány napra, csak így hirtelen.

– Ha fiatalabb korunkban találkoztunk volna – kezdte June –, hajlandó lettél volna más szakmát választani?

– És te? – kérdezett vissza Jim.

– Szörnyű férj lett volna belőled.

– Belőled pedig tűzrőlpattant feleség.

– Hízelgéssel nálam nem mész semmire – mondta June, közben pedig azon tűnődött, vajon Jim érzi-e a mellkasán, hogy ő mosolyog. A pokolba is, mintha az egész teste mosolyogott volna!

– Ha már nem tudsz elszabadulni néhány napra, legalább a ruháidtól szabadulj meg.

– Hát – sóhajtott egy nagyot June –, tekintve, hogy megint háborúba készülsz, azt hiszem, ez a legkevesebb, amit megtehetek.

A férfi karjai még szorosabban köré fonódtak.

– Van még egy hírem. Ezzel valószínűleg várnom kellene holnapig, de nem szeretek titkolózni előtted.

June ettől megborzongott, de inkább szexi, semmint gyakorlatias gondolatai támadtak.

– Mi az?

– Nem tudom, hogy jó vagy rossz hír-e. Neked kell eldöntened.

– Oké. Mi az?

– Ez után a munka után fel fogják ajánlani, hogy előnyugdíjba menjek, és megkapjak minden juttatást.

June fölemelte a fejét, és a férfi szemébe nézett. A szája kissé szétnyílt. Ez azt jelenti, hogy a most következő munkája nagyon veszélyes lesz? Hogy sokáig fog tartani? Azt jelenti, hogy hónapokig nem fogják látni egymást?

Azt mondta: „fel fogják ajánlani”. Ez azt jelenti, hogy nemet mondana? Vagy igent mond… és beállít hozzá, hogy ezúttal végleg vele maradjon?

Ez az egyszerű kijelentés rengeteg kérdést vetett fel, neki azonban semmi kedve nem volt egész éjjel fönt maradni és beszélgetni. A fönt maradás ellen nem volt kifogása, csak a beszélgetés ellen.

– Most ne beszéljünk erről többet – mondta, majd finoman megharapta Jim alsó ajkát. – Nem akarok még több értékes időt elvesztegetni.

3

Az éjszaka közepén June felkelt az ágyból, felkapott a földről egy ruhadarabot a sötétben, és kiosont a hálószobából. Hogy fordulhat elő, hogy egy férfi, aki ilyen erős, mégis gyengéd szerető, aki ennyire figyelmesen lesi minden kívánságát, horkol?

Mint kiderült, Jim pólóját sikerült felkapnia a padlóról, úgyhogy azt húzta föl. A póló leért a térdéig, és lecsúszott a válláról, ő azonban beleburkolózott, és mélyen beszívta a férfi illatát. Még egy napig az övé, aztán megint elmegy. Valamikor azonban, a nem túl távoli jövőben visszajön. Végleg… Végleg?

June kellemetlen horkantást hallott a hálószoba irányából, de fintorgás helyett inkább elmosolyodott. Orrpolip. Ki kell majd venni.

Sadie annyira szerette, ha férfi volt a házban, hogy nem is jött ki a hálószobából June-nal, pedig általában el sem mozdult mellőle, kivéve, ha azt mondták neki, hogy marad. Most azonban az istentelen horkolás ellenére is békésen feküdt az ágy mellett.

Jim negyvenéves volt, és sosem nősült meg; ő harminchét, és sosem ment férjhez. Csak nemrég óta voltak együtt, és még nagyon sok mindenről nem beszéltek. Mi van, ha a férfi elfogadja az ajánlatot, nyugdíjba vonul, ideköltözik Grace Valley-be, hogy új életet kezdjen, aztán kiderül, hogy nem is illenek egymáshoz?

June törökülésben leült a padlóra a húszéves lemezjátszója elé, és átlapozta az öreg lemezeket. Mindig is furcsa volt a zenei ízlése; olyan dolgokat szeretett, amelyek inkább az apjához illettek volna. Feltett egy Perry Como-lemezt, nagyon halkra állította, és hallgatta a bársonyos hangot, amely azt énekelte neki, hogy tegyen valakit boldoggá, csak egyvalakit…

Perry Como, Andy Williams, Nat King Cole, Mel Torme, Johnny Mathis. Mindnek olyan a hangja, mintha egy evezős csónakban ringatózna egy tó vizén.

Meghallotta Sadie nyakörvének csilingelését, aztán a karmai kopogását a konyhapadlón. A kutya hangosan lehuppant mellé, Jim azonban nesztelen léptekkel érkezett, aztán leült June mögé a padlóra, hosszú lábát kinyújtotta a nő két oldalán, átkarolta őt, és nyomott egy csókot a tarkójára.

– Van valami, amit el akartam mondani neked – szólalt meg June. – De csak ha úgy gondolod, hogy talán velem képzeled el a jövődet. Csak azt szeretném tudni, milyen elvárásaid vannak.

– Örökre akarlak – mondta a férfi.

– Úgy véled?

– Egyelőre igen. De biztos vagyok benne, hogy jobbat is találnál nálam, ha egy kicsit igyekeznél.

– Ha igyekeznék férfit fogni?

– Felejtsd el. Mit is képzeltem!

– Oké, szóval amit el akartam mondani… majdnem biztos vagyok benne, hogy nem lehet gyerekem. Mit szólsz ehhez?

Érezte, hogy Jim kissé kiegyenesedett és hátrébb húzódott.

– Ó… – mondta. – Szóval terveztél gyerekeket?

– June, mi már nem vagyunk fiatalok. Én azt hittem, hogy te nem akarsz gyereket. Elvégre nagyon elfoglalt vagy, az egész nyavalyás városról gondoskodnod kell.

– Akarnék, de nem hiszem, hogy lehet.

– Miért?

– Az elmúlt néhány alkalommal, amikor itt voltál, elfeledkeztem a pesszáriumról, de semmi sem történt. És hát be kell vallanom, hogy mindig is kicsit hanyag voltam a védekezés terén. – June hátranézett a válla fölött a férfira. – Furcsa dolog egy orvostól az ilyen beismerés, nem igaz? A pácienseimnek meg folyton erről papolok.

– Ha ezt gondolod, tegnap este miért tetted fel a pesszáriumot?

– Arra az esetre, ha mégis tévednék. Habár szeretnék kisbabát.

– Ha szeretnél…

– Ó, sosem tennék veled ilyet! Egyetlen gyanútlan férfival sem tennék ilyet. Ha komolyan úgy döntenék, hogy mindenképpen gyereket szeretnék, névtelen donort használnék.

Ebben a pillanatban felcsendült Frank Sinatrától a New York, New York.

– A nők nagyon furcsák – állapította meg Jim. – Kezdve a zenei ízlésükkel.

– Te szeretnél gyerekeket? – kérdezte June.

A férfi lágyan felnevetett.

– Én nagyon rugalmas vagyok.

– Ebben az esetben hajlandó lennél kivetetni az orrpolipodat?

Reggel a kissé kialvatlan June lezuhanyozott, felöltözött, aztán adott egy búcsúcsókot az álmos ügynökének.

– Szeretek reggel búcsúpuszit adni neked.

– Ó, nemsokára azért fogsz panaszkodni, hogy nem készítettem el időben a reggelidet.

– Ma legalább kétszer be kell mennem a kórházba, mivel Charlotte ott van, de támadt egy ötletem. Miután kényelmesen elkészülsz, elmehetnél Westportba. Van ott egy kis fogadó a tenger közelében. Egy közepesen jó étterem is tartozik hozzá, és odahallatszanak a hullámok. Ott tölthetnénk az éjszakát. Elég közel van a kórházhoz is.

– Szabad ilyet csinálnod? – kérdezte Jim.

– Aha. Ha hazudok.

– Ó, értem.

– Nos, te tehetsz róla. Vagyis a munkád.

– Már nem sokáig lesz így.

A férfi eddig nem sok mindent mondott el June-nak arról, hogy mégis meddig fogja ezt csinálni, ahogy az új küldetéséről és a nyugdíjazásáról sem beszélt. A nőnek teljesült a kívánsága: előző éjjel nem beszélgettek, hanem mást csináltak.

– Talán megbeszélhetjük ezt ma este, miközben hallgatjuk a hullámokat. Akkor nem kellene arra ügyelnünk, hogy senki ne vegyen észre itt a házamban.

– Jó ötlet. Keresd dr. Csonkot.

– Nem találnál ki valami új álnevet? Ez olyan… nem is tudom… szörnyű!

– Ortopéd orvosnak fogom kiadni magam. Mit szólsz?

June a szúrósságára ügyet sem vetve végigsimított a férfi szakállán.

– Érdekes ez a szakáll. Megtartod egy időre?

– Az Ozark-hegységbe magammal viszem, de ott valószínűleg le kell majd borotválnom. Miért?

– Eltakarja az arcodat. Olyan titokzatosnak látszol tőle.

– És a hegeket is elrejti. Emlékszel?

– Mi az hogy!

Amikor véget ért a Trinity-Alpok-beli küldetése, és a marihuánaültetvényt felszámolták, Jimnek menekülnie kellett. Legurult egy meredek, sziklás dombon, és először egy durva kérgű fa, utána pedig az aszfaltút állította meg. Az egész teste tele lett horzsolásokkal, az arca egyik oldaláról szinte teljesen lenyúzódott a bőre.

Anélkül hogy tudta volna, mi van a férfival, June egész éjjel a rendelőben dolgozott, és a rajtaütés során megsérült rendőröket és bűnözőket látta el. Amikor hazaért, a házában találta a sebesült, vérző Jimet.

Most pedig kíváncsi volt, hogyan gyógyultak be a sebek.

June kicsit sem lepődött meg, amikor a kórház parkolójában ott találta Elmer kocsiját. Ahhoz, hogy bejusson, át kellett verekednie magát a hat Burnham csemetéből négyen, akik az egyik kültéri hamutartó körül csoportosultak. Sadie vele ment egészen a recepcióig, ahol egy rózsaszín egyenruhás önkéntes néni felajánlotta, hogy vigyáz rá. A másik két Burnham gyerek az intenzív osztály előtt várakozott. A kisvárosi és a vidéki kórházakban már megszokták, hogy a családok gyakorlatilag beköltöznek hozzájuk, és csak akkor mennek el, amikor a hozzátartozójukat hazaengedik.

June csupán egyetlen pillantást vetett Charlotte-ra, és azonnal látta, hogy a hozzátartozói valószínűleg nélküle fognak hazamenni aznap. Szürke volt, mint egy halott, és bár nyitva volt a szeme, nem sok élet csillogott benne. Ezenkívül számtalan cső lógott ki a testéből.

Elmer az ágya mellett ült, Bud a másik oldalon állt. June a nővérpulthoz ment, és elkérte Charlotte leleteit. Átnézte a legutóbbi EKG-eredményét, a kardiológus által kiírt gyógyszereket és az aznapra előírt kezeléseket. Az egyetlen dolog azonban, amelyről olvasni szeretett volna, nem szerepelt a leletek között: hogy Charlotte túléli-e ezt az egészet.

Miközben June az aktát olvasta, egy nővér kitessékelte Budot és Elmert a szobából.

– Jól van, uraim, letelt az idő. Charlotte-nak most aludnia kell. Egy óra múlva valaki megint bejöhet hozzá.

Az intenzív osztályon nagyon szigorúan betartatták a látogatási időt és a látogatók számát ezekben a kritikus órákban. June-t azonban nem küldték ki, úgyhogy a leletekkel a kezében odalépett Charlotte ágyához, és megszorította az asszony nyirkos kezét. Charlotte-on gégemetszést végeztek, és oxigént kapott, ezért nem tudott beszélni, de June szemébe nézett, és azt tátogta:

– Köszönöm, doktornő.

Doktornő. June érezte, hogy könnyek szöknek a szemébe.

– Minden rendben lesz, Charlotte. Erős vagy.

Az asszony bólintott, de nem tűnt túl magabiztosnak. Aztán lehunyta a szemét.

June a váróteremben találta az apját, aki éppen az egyik Burnham gyerekkel beszélgetett.

– Van egy perced, apa? – Elmer elnézést kért, aztán csatlakozott June-hoz. – Szükség van rád itt, vagy el tudsz szabadulni néhány percre?

– Miért?

– Van itt még egy páciensem. Gondoltam, biztos szívesen meglátogatnád.

– Ki az?

– Jurea Mull. Le fogják szedni a kötését.

– Ma délelőtt? Ki nem hagynám!

June néhány hónappal ezelőtt ismerkedett meg a Mull családdal. Egyszer kora reggel éppen egy szál törölközőben szaladt a konyhai telefonhoz, és ott találta az egész négytagú családot a nappalijában. Clarence-et, a vietnámi veteránt, Jureát, a feleségét és a két kamasz gyereket, Clintont és Wandát. Noha Mullék Clinton sérült lábát szerették volna meggyógyíttatni, June-nak legelőször Jurea Mull morbid módon behegedt arca tűnt fel. Az arca egyik oldala be volt horpadva, a szeme pedig nem nyílt ki a hegszövettől. A nő még kislány korában szenvedett balesetet, a családja pedig, amely hegyi emberekből állt, nem jutott megfelelő orvosi ellátáshoz. A sérülés begyógyult, a koponya- és az arccsontok azonban időközben megnőttek, az eredmény pedig ijesztő lett.

June-nak sikerült meggyőznie Jureát, hogy beszéljen egy plasztikai sebésszel, aki az önkéntes segítőivel járta az országot, hogy szegény és biztosítással nem rendelkező embereken segítsen. Jurea nemcsak hogy mindkét kritériumnak megfelelt, de az arca ráadásul különleges kihívást jelentett az orvos számára. Lehet, hogy az eset bekerül majd valamilyen orvosi tankönyvbe, de szakmai magazinba egészen biztosan. Dr. Cohent annyira izgatta Jurea arcrekonstrukciója, hogy hajlandó volt eljönni ide, a Grace Valley Kórházba, hogy azonnal elvégezze az első műtétet.