Naphinta

Borbíró Klára

vikönyv©2024

ISBN epub: 978–615–6586–45–2

ISBN pdf: 978–615–6586–46–9

Minden jog fenntartva!

1. CIKLUS

BÚCSÚ AZ AKADÉMIÁTÓL

Donud kényelmesen elhelyezkedett a kabinban. Lehunyta a szemét és vett pár mély, egyenletes levegőt, hogy eltávolodjon a gondolataitól. Még nagyapa nagyapja tanította meg erre a technikára gyerekkorában, amikor nehézségei támadtak a tanulással a veszteség után. Az akadémián sokáig heccelték emiatt a társai, aztán elválaszthatatlanná vált számukra ettől a kis szertartástól.

Élvezettel töltötte el, ahogy a pilótaülés körülöleli a testét. Felillesztette a fejpántot, így létrehozva az idegi kapcsolatot a géppel. Enyhén göndörödő haja ráborult magas homlokára, még inkább kiemelve lágy vonásait. Máris megjelentek a képek a szeme előtt. A szimulátor parancsot adott a felszállásra, ezzel kezdetét vette a vizsga. A projektor az űrsikló kabinjának falára vetítette az űr egy szeletét. Oly tökéletes volt a holográfia, hogy Donud szerves részévé vált az illúziónak. Párduc teste megfeszült, az ereiben szétáradó adrenalin megélesítette érzékelését. Kellemes bizsergésként járta át a vadászat öröme.

Az oktatók nyugodtan hátra dőltek, az elemzők viszont izgatottan lesték a kijelzőt. Donud méltán pályázhatott az új csillaghajó parancsnoki posztjára.

A kis hajó néhány interaktív felületből állt, a férfi kiválasztotta a menüből azoknak az eszközöknek a sorát, amelyek kezelését az automatára bízta. Ezek ellenőrző kijelzője megjelent a képernyőn. A célzó berendezést a pupillája sötét foltjával hangolta össze. Sokan hagyták, hogy a bemérés után az automata tartsa a célt, így tüzelés közben már új területeket pásztázhatott be a tekintetük. Ő azonban szerette látni a becsapódást, hogy tudja, nem vaktában lövöldözik.

Nem sokkal a felszállás után megjelentek előtte a felkelők járművei. Donud meglepődve látta a háború korai szakaszának képeit. Ebből az anyagból már évekkel korábban levizsgázott, nem is akármilyen eredménnyel. Nem volt ideje eltöprengeni ezen, mert a szeme sarkából felfedezett egy nounakh hajót. Oldalra nézett, ezzel célkeresztbe fogta a támadóját. Olyan közel engedte magához, hogy látta az óriás minden rezdülését, akinek narancsos tónusú bőrét mély redők barázdálták. Mereven bámult Donud arcába. A férfi a szemét nézte. A lövés előtti pillanatot várta, amikor megjelenik az eltökéltség a lény tekintetében. Minél közelebb akarta csalogatni. Élt a kadétok közt egy hagyomány, miszerint aki egy vizsga során a legközelebb enged magához egy nounakh-ot, mielőtt megölné, annak egy hétig nincs semmire gondja a kollégiumban. A részletgazdag szimuláció mindenben a vetélkedőket segítette.

Az óriás megfeszítette tömpe orra tövét, tekintete megkeményedett. Donud nem várhatott tovább. Egy jól célzott lövéssel leszedte a gépet. Az ellenséges repülő megremegett, hajtóművéből füst tört elő. Donud még látta a rémületet a nounakh pilóta szemében, és önkéntelenül is elismeréssel adózott a szimuláció tervezőjének. Éles szögben elkanyarodott, hogy kívül maradjon a robbanás hatáskörén. Az óriás gépe megpördült a levegőben, majd hosszú füstcsíkot húzva maga után a porba csapódott.

Már hevert a földön néhány roncs, főleg a bányatársaság szállítójárművei. A férfi szeme végigsiklott rajtuk, de tekintete újra és újra visszatért a lezuhant siklóhoz. Nem értette pontosan, mi zavarja. Jól láthatóan kirajzolódott előtte egy minta most, hogy a lezuhant gép elrontotta a korábbi harmóniát. A meglepetéstől alábbhagyott a figyelme. Az utolsó pillanatban tért csak ki egy lesből érkező ellenséges repülő sortüze elől.

‒ Mi a probléma? ‒ szólt a fejében egy hideg hang.

‒ Uram, uram, maga is látja? ‒ hadarta Donud.

‒ Látom? Mit is kéne látnom?

Nem volt ellenséges a hang, még csak barátságtalannak sem találta, de azért elbizonytalanodott. Bár tudta, mit lát, képtelen volt elmagyarázni.

‒ A bányát, uram. Azt hiszem, vagyis olyan, mint valami írás vagy kép.

‒ Le tudja fordítani? ‒ A férfi hangjában mintha izgatottság bujkált volna.

‒ Sajnálom, Duan mester, nem.

Donudot hirtelen csend vette körül. Nem szűnt meg az összeköttetés, hiszen a képeket továbbra is elé vetítette a projektor, de beavatkozni nem tudott a történtekbe.

A vezérlőteremben, Donud számára érzékelhetetlenül, Duan egy kerek arcú, keskenyre nyírt bajuszt viselő elemző felé fordult és örömittasan felkiáltott.

‒ Mondtam, hogy ő látni fogja! – Az amúgy sem alacsony férfi most hegyként magasodott társai fölé, hosszú frufruja mélyen ülő szemébe hullott.

‒ Na igen, de nem érti. ‒ Gaen elemző diadalmasan mosolygott keskeny bajsza alatt, Duan optimizmusa azonban nem hagyott alább.

‒ Jó, a fogadást te nyerted, a lehetőség viszont a fiúé.

‒ Fogadásokat kötnek a tanítványokra? ‒ kapta fel a fejét egy fiatal oktatónő.

‒ Ó, nem az összesre, csakis a legjobbakra ‒ tiltakozott az elemző. – Tudja, már csak két jegy maradt a holnapi fogadásra. Fogadás a fogadásért. ‒ Úgy beszélt, mintha ezzel mindent megmagyarázna.

Az oktatónő rosszallóan ingatta a keblét, ahogy ide-oda forgott a két férfi között, akik cinkos mosolyt váltottak.

Duan a nőre kacsintott.

‒ Sajnálhatja, hogy Gaen nyert. Én önt vittem volna magammal.

‒ Duan mester! Haril mester! ... Valaki! ... Hallanak engem?

‒ Ja, a fiú! Mondunk neki valamit?

‒ A többinek sem árultunk el semmit. Neki sem árt egy kis bizonytalanság.

‒ Donud ‒ szólt Duan hangja a férfi fejében. ‒ Egyelőre végeztünk. Délutánra elvárjuk a nagyterembe. Most küldje be a bátyját.

Donud körül megfordult a világ. Biztosra vette, hogy hibázott, és az volt a legrosszabb az egészben, hogy fogalma sem volt, miben. Gondolatban újrajátszotta a vizsga pillanatait, mindhiába.

A teremből kifelé tartva beleütközött az unokabátyjába, aki most szinte óriásnak tűnt mellette. Shaza megvakarta rövid körszakállát, ahogy unokaöccse mozdulataiban próbált olvasni.

‒ Szarul festesz – mondta könnyedén.

‒ Valamit nagyon elszúrtam, Shaza. Ne rutinból vezess!

Donud a padhoz vánszorgott és lerogyott rá.

***

‒ Ő a másik nagyokosotok, nem igaz? ‒ kérdezte Gaen.

‒ Nos, igen, és nem is az egyetlen. Kezdheti! ‒ fordult Shazához Duan.

A férfi ugyanazt a programot kapta, mint az unokaöccse. Ő nem töltött időt az első nounakh siklóval. Gyorsan végzett vele, és időben észlelte a lopakodó ellenséget. Kecsesen fordította felé a gépét, amikor leszedte.

Élvezettel süppedt bele az ülésbe. Minden aggálya elenyészett, míg elméje szinte egybeforrt a programmal. Nem volt nehéz pálya. A kisujjából rázta ki a kliséket.

És akkor megtörtént a baj.

Épp ereszkedni kezdett. A kezét a rakétakioldóra csúsztatta, enyhén megnyomta a kioldót, amikor felfogta, hogy baráti szállítót készül felrobbantani. Magában rimánkodva eleresztette a kioldót, ami visszazárt és a rakétát érintetlenül hagyta. Shaza felsóhajtott és Donudra gondolt. Ekkor érezte meg a rázkódást. A találat a háta mögül, fentről érkezett. A szimuláció félbeszakadt, a kabin belső tere kivilágosodott.

‒ Mi történt, fiam? ‒ csengett Shaza fejében Duan hangja.

‒ Nem tudom, uram. ‒ A férfi keresgélte a szavakat. ‒ Annak ellenséges hajónak kellett volna lennie.

‒ Ezt hogy gondolja?

‒ A roncsok elrendezkedése miatt csak így láttam értelmét.

‒ Úgy képzeli, a bányászok direkt lövették ki magukat egy adott helyen, hogy így üzenjenek a repülőknek?

‒ Elég idétlenül hangzik, mester, pedig így tűnt.

‒ Jól van, végeztünk. Küldje be a következőt!

Shaza még sohasem élt át ekkora zavarodottságot. Érezte, hogy igaza van, és tudta, hogy nincsen. A fülében zengtek Donud intelmei.

***

Shaza lassan kanalazta a levest, miközben az étterem elevenen nyüzsgött körülötte. Az elkapott beszélgetésfoszlányokban a legtöbben azt ecsetelték, hogy milyen nagyszerűen szerepeltek aznap a szimulátorban.

‒ Csak magadban, Shaza? ‒ tette a tálcáját az asztalra Donud.

‒ Nem vagyok ma jó társaság.

‒ Akkor már ketten vagyunk.

‒ Bukta. Nekik meg itt mind sikerült. Mit tudhatnak, amit mi nem?

Átnézett a mellettük lévő asztalhoz. Peppe, akinek rendszeresen meggyűlt a baja a szimulátorral, boldogan csevegett a barátnőjével.

Donud az ajtó felé pillantott. Romer lépett be, és ingerülten mérte fel a terepet. Az ingét a melle közepéig kigombolta, így jól látszottak szépen formált izmai. Romer nagy vetélytársuk volt, okos és minden téren kitartó. Az egyik csupasz falhoz sétált, amelyből a jöttére kivált egy alak: felsőteste embert formált, alul leginkább dobozra hasonlított. Romer mondott neki valamit, kisvártatva étellel megrakott tálcát vett át tőle, amit a robotfelszolgáló a saját testén húzott keresztül. Donudot eleinte megrázta ez a jelenet. Ideérkezése után egy héten keresztül éhezett, azóta sikerült elvonatkoztatnia az abszurd látványtól.

Romer egy asztalhoz ballagott, amelynél három lány ebédelt. Azok összébb húzták a tálcáikat, hogy helyet biztosítsanak neki.

‒ Szia, Romer ‒ nézett fel rá kárörvendő tekintettel az egyik lány. ‒ Ülj csak le közénk! Örülünk, hogy minket választottál az utolsó ebéded partneréül.

A fiú kezében megállt a villa.

‒ Nem rúgtak ki, csak elrontottam egy vizsgát.

A lányok halkan felvihogtak.

‒ Hát persze!

Romer ellökte magától a tálcát, felállt és anélkül viharzott ki az étteremből, hogy bárkire egy pillantást vetett volna.

‒ Nem leszünk egyedül a nagyteremben ‒ jegyezte meg Shaza.

‒ De pont Romer? Nézd meg mondjuk a lökött Peppét, mennyire vigyorog.

‒ Én sem értem. A jók esnek ki? Hol itt a logika?

‒ De a legfőbb kérdés, hogy mit mondunk nagyapának. Bele is betegszik, ha mindkettőnket hazazavarnak.

***

A két férfi szótlanul ült egymás mellett a nagyterem előtti folyosón. Shazában, végignézve az ott összegyűlteken, éledezni kezdett a remény. Eyana lehorgasztott fejjel sétált hozzájuk. Fiúsra nyírt frizurája ellenére sugárzott belőle a női báj. A kadétok egyszerű szabású egyenruhája kevés fiatal alakjához illett, a fő szempontnak a praktikum számított, de Eyana mégis elbűvölő látványt nyújtott benne magas termetével és karcsú derekát hangsúlyozó széles csípőjével. A máskor oly szigorú tekintete most fátyolosan barnállott át a könnyein. Arca éveket öregedett a vizsga óta, mégis megszépült, ahogy lehámlottak róla a mindig kemény vonások. Minden kecsesség eltűnt a mozdulataiból, fáradtan roskadt le Shaza mellé a padra. Ez az esetlenség annyira idegen volt tőle, hogy a férfi legszívesebben átölelte volna bátorításul.

‒ Te érted ezt? ‒ kérdezte a nő erőtlenül. ‒ Majd két éve, hogy utoljára leszedtek a szemetek.

‒ Tényleg? ‒ Shaza őszinte csodálattal nézett Eyanára, aki úgy fordult felé, mintha eddig észre sem vette volna őt.

‒ Tessék?

‒ Két éve nem lőttek ki?

‒ Shaza, ez a félévi vizsga! Tudod, hogy hiába az eddigi jó eredmény, ha ezt elszúrod.

Eyana szemében kétségbeesés bujkált. A férfiak még sosem látták ilyennek. Ő, a magabiztos emeletparancsnok most sebezhetőnek és rettentő kicsinek tűnt. Shaza átkarolta a vállát, Eyana a karjának döntötte a fejét.

Shazában érlelődött a gondolat.

‒ Nem lesz baj ‒ suttogta a nő fülébe.

Mire minden kadét befutott, az előtérben kilenc döbbent tanuló meredt egymásra. Néhányan teljes értetlenséggel bámulták a többieket, mások ajkára halvány mosolyt csalt a remény.

A terem ajtaja kitárult, Duan mester beinvitálta a tanulókat. Odabent, a helyiség egyik oldalkamrájában a vizsgabizottság fogadta őket. Ahogy a derengő fény megült bordó talárjukon, Donudnak úgy tetszett, titkos társaság készül tagjai közé fogadni őket.

‒ Hölgyeim és uraim! ‒ kezdett a beszédbe Frigoll, az akadémia igazgatója. Hangja magasztosan zengett az előadóban. ‒ Nem az volt a célunk, hogy összezavarjuk önöket. Olyan képességeket kerestünk, amelyek csak így tesztelhetőek. A feladat megoldhatatlan azok számára, akik a kellő tudással rendelkeznek. Önök mindannyian látják a jeleket, de egyikük sem képes szavakba önteni.

Bizonyára emlékeznek az első éves anyagra, miszerint a bányászok felfedeztek egy stratégiát, amit a nounakh képtelen megérteni. Akkor nem tanulták a részleteket. Most már nem titok. Ez a mintázat volt az. Ez az, amit csak kevesen látnak, és még kevesebben tudnak irányítani. Fél év alatt kell megtanulniuk uralni ezt a képességüket. Ez lesz ezentúl a feladatuk. De egy dolgot tartsanak szem előtt! Önök nem jobbak a társaiknál, még ha a feletteseikké is válnak! Tehát, hölgyeim és uraim, üdvözöljük önöket a főtisztképző osztályban!

***

Shaza lassan járatta körül a tekintetét a barátain, miközben két jegyet tett a mulató asztalára.

‒ Mi ünneplünk Donival ‒ mondta jelentőségteljesen. ‒ Ki tart velünk?

Lorin kész volt alkudozni.

‒ Mennyiért adod őket?

‒ Hát, nem volt olcsó…

‒ Elő a farbával!

Shaza hátradőlt, hogy könnyed vigyorral bocsátkozzon alkudozásba, de szóhoz már nem jutott. Eyana látszólag a semmiből bukkant elő, egyik csizmáját Donud és Lorin közé helyezte a padra, térdére támaszkodva bámult Shaza arcába.

‒ Ugyan, Shaza, ki ne találd, hogy férfiakkal akarsz bulizni!

‒ Kicsi lány, csak nem hiszed, hogy a szűkített szabású inged miatt bárki is nőnek néz? ‒ A férfi kedveskedő hangsúllyal igyekezett elvenni a szavai élét.

‒ Meg fogsz lepődni.

Eyana lassú, kecses mozdulattal végigsimított Lorin gallérján, hogy egy aprót igazítson rajta, de mindvégig Shazát nézte, aki nyelt egyet, mielőtt megszólalt.

‒ És ki lenne a másik szerencsés?

‒ Ti lesztek a szerencsések, ha most jól döntesz.

Shaza az unokaöccsére pillantott. Donud vállat vont, az üzlet megköttetett.

‒ Nem tudnál még egy jegyet szerezni a fogadásra? ‒ kérlelte a barátját Lorin.

‒ Mégis honnan?

‒ Ugyan már! Megvannak a kapcsolataid.

Shaza, mielőtt felvételt nyert az akadémiára, egy teherhajón dolgozott. Bár ritkán beszélt ezekről az évekről, tudták, hogy sohasem szakadt el a régi társaitól. A tiltott holmik egy része, amelyek elviselhetőbbé tették a mindennapjaikat, az ő közvetítésével kerültek az akadémiára.

‒ Ez volt az összes ‒ közölte Shaza.

Felállt, intett Donudnak, hogy kövesse. Elfordult a többiektől, akik így nem láthatták elégedett vigyorát.

***

Shaza a tükörképét tanulmányozta. Semmi kivetnivalót sem talált magán, annál többet az unokaöccsén, aki éppen akkor lépett be a szobába.

‒ Úgy nézel ki, mint aki máris túlvan a bulin ‒ morogta, miközben nyakig begombolta Donud ingét, és megigazította a gallérját, mert az kilógott a díszegyenruhája állógallérja felett. A frizuráját az ujjaival lazította meg, a zakóján is végigsimította a tenyerét.

‒ A nadrágom rendben van? ‒ élcelődött Donud, de megadóan tűrte Shaza atyáskodását. ‒ Ez a te randid, nem nekem kell csillognom.

‒ Ez nem randi.

‒ Ja, tényleg. Csak szeretnéd. ‒ Vidáman hátba veregette Shazát, mintegy bátorítólag, és elindult az aulába. – Rendes tőled, hogy ingyen adtad oda a jegyeket a lányoknak.

‒ Nem is kérdezted, ki a másik.

‒ Biztos Eya valamelyik gyagyás barátnője ‒ legyintett, ahogy ráfordult a lépcsőhöz vezető folyosóra. Aprókat lépdelve, fejét billegetve megpördült a tengelye körül, ekkor meglátta a mögötte álló Eyanát és a barátnőjét. Tettetett ámulattal mondta: ‒ Szervusz, Eya! Nocsak, egy estére nővé változtál?

Shaza lélegzete elakadt. Eyana hosszú ruhája követte tökéletes testének minden rezdülését, feketesége ünnepi bájt vont a nő köré.

A barátnője szintén hosszú ruhát viselt, pánt nélküli felsőrésze sokat megmutatott a hátából. Lila színe most rikítóan hatott, de a bál forgatagába éppen ilyen illett.

Donud leplezetlenül bámulta Jala csupasz vállát.

‒ Jala! Te aztán forró hangulatban vagy!

A nő elfordította az arcát és morrantott valamit Eyanának, aki lesújtóan mérte végig a férfit, miközben válaszolt.

‒ Ne szívd mellre! Nem kell végig a pisisekkel maradnunk.

***

Az akadémiához közeli taxi drosztnál kocsiba szálltak. Donud a vezérlőpanel résébe helyezte a kártyáját, megnevezte a célállomást és hátrapördült. A vezetést a gép automatikusan intézte. A többiek a hátsó fotelekbe telepedtek, szemben Donuddal.

‒ Rég nem láttam a nagyapátokat. Biztos nagyon hiányoztok neki – kezdte a társalgást Eyana.

Shaza megvonta a vállát.

‒ Amióta minket idezavart, az unokahúgomat nyüstöli.

‒ Ugyan már, mindig is ide vágytatok ‒ nevetett a nő. ‒ Itt a helyetek.

‒ Pedig azt hittem, ez után a vizsga után vége a tiszti pályafutásunknak.

Jala érdeklődve dőlt a férfiak felé.

‒ Áruljátok már el, mi volt a vizsgán! Eyából egy szót sem lehet kihúzni. Őt lelőtték, engem nem, mégis lecsúsztam a főtisztképzőről.

‒ Nos ‒ kezdett bele Donud ‒, ez elég bonyolult kérdés. A lényeg a vezetési technikán volt.

‒ Semmi baj a vezetési technikámmal ‒ jelentette ki Jala.

A többiek cinkos pillantást váltottak, mert Jana volt az évfolyam leggyengébb pilótája. Donud békülékenyen a nő combjára tette a kezét.

‒ Mondtuk mi, hogy van?

A taxi kirakta őket a Nagyszínháznál. A bejárat felé tartva Eyana hátrafordult, hogy megcsodálja, ahogy az automata visszaviszi a gépet a legközelebbi droszthoz.

Mekkora segítség lenne ez a technika a földeken dolgozó emberek számára ‒ gondolta.

***

A falból egyenletesen áradt a lágy zene. A vendégek között robo-tálcák lavíroztak rogyásig megrakva étellel-itallal. A vendégsereg főként civilekből állt, elvétve lehetett csak egyenruhát látni.

A környéken egyedül a Nagyszínház szolgálta az emberek szórakozását. A nounakh sok hasonló helyet épített a saját népe számára, a többi épület azonban áldozatul esett, amikor a zendülők elfoglalták a várost.

A falakat az alkalomhoz illő fényjáték díszítette, ami összhangban mozgott a zene hullámaival. Minden túlméretezett volt, mert a nounakh óriások két és fél méteres termetére készült. A hatalmas terek remek lehetőséget kínáltak a projektorok számára, a szélturbinák bőségesen termelték hozzá az energiát. Ezek a nagyszabású estek rendkívül népszerűek voltak, sikeresen feledtették néhány órára a harcok borzalmait, ám a látogatók száma alkalomról alkalomra csökkent.

‒ Mindenkit elszipkáz a háború ‒ merengett Shaza.

‒ A harcok messze dúlnak. Ne gondoljunk ma rájuk! Nézz körül, milyen szép itt minden ‒ kérte Eyana.

A nő a táncparkettre húzta Shazát. A férfi lazán karolta át a derekát, teret hagyva neki, de így is átragadt rá Eyana izgatottsága.

‒ Még sosem jártam efféle bálon ‒ mondta Eyana kislányos rajongással.

Az intézetben mindig kissé fölényes nő most teljesen új arcát mutatta. Gyermeki bája előbújt szigorú álcája mögül, és ő engedte, hogy a férfi vezesse a lépteit.

Az egyik oldalfal méternyi magasságban megtört, itt kapott teret a színpad, ahová népes zenekar hologramja vetült. Az előtérben egymást váltották az énekesek. A projektorok tökéletes munkájának köszönhetően a vendégek zöme valódinak hitte a muzsikusokat.

Shaza egyre szorosabban ölelte magához Eyanát, hogy a végén a nő testének minden rezdülését érezte. Bal karjával magához húzta a derekát, jobb kezével a hátát simogatta. A nő beleolvadt az ölelésébe, fejét a férfi vállára hajtotta.

‒ Köszönöm, hogy elhoztál ide – súgta a fülébe.

‒ Örömmel! – suttogta Shaza.

A zene véget ért, a férfi halkan köhintett.

– Kiszáradt a torkom – mondta és leemelt két poharat egy közeledő robo-tálcáról. ‒ Keressük meg a többieket.

Az asztaloknál találtak rá a két kadétra, ahogy koktélt kortyolgatva egy ismeretlen férfi monológját hallgatták.

‒ Gyertek, srácok! – hadonászott Jala. – Ő Gaen elemző. Benne volt a vizsgabizottságban.

‒ Látom, már van italuk – szólalt meg Gaen egy leereszkedő vigyor kíséretében, de gorombaságnak nyoma sem volt a hangjában. – Szeretném az elsők között köszönteni akadémiánk kitűnő növendékeit. Mulassanak, mert holnaptól meg fognak gebedni! – A hangjából szertefoszlott az ünnepélyesség, és a tartása is emberibbé vált. Megfogta Jala karját. ‒ Mi is mulassunk, szépségem! Szabad egy táncra? – Még hallották, ahogy távozóban Jalát vigasztalja. ‒ Most bánatosnak tűnik az eredménye miatt, de ne feledje, a besorolásig még fél év hátra van. Lazítson!

A társaságból kiszakadt a nevetés.

‒ Hát ezt honnan szalasztottad? – kérdezte Shaza.

‒ A lényeg, hogy már nem volt szomjas.

‒ Jó ötlet elengedni vele Jalát? – néztek a férfiak Eyanára, aki elhúzta a száját.

‒ Nem vagyunk már gyerekek. Ő meg főleg nem az.

Éjfél felé járt, amikor Donud ismét meglátta Jalát. A nő a hátát a falnak vetve állt, ködös tekintettel bámult a táncparkett forgatagába.

‒ Azt hiszem, dolgunk van – tápászkodott fel az asztaltól. Shazával közrefogták a nőt, aki készségesen bandukolt közöttük a kijárat felé.

‒ Jól vagy? – vizsgálgatta már a taxiban Eyana, két tenyere közé fogva az arcát.

‒ Istenien! – bazsalygott Jala. ‒ Ez a Gaen rengeteget tud a nounakh-ról.

‒ Na persze… ‒ kezdte volna Shaza, de Jalát nem lehetett félbeszakítani. Összefüggéstelenül idézte az elemző szavait, vihogva mutatta a sminktollal a bőrére írt számsort. ‒ Gaen hívójáé ‒ büszkélkedett. ‒ Jut eszembe! Valami salátáért indult nekem. Nem is tudom, mikor jutottam utoljára valódi salátához. ‒ Tántorogva felállt, és a taxi vezérlőpaneléhez hajolt. ‒ Vissza a Nagyszínházhoz!

Donud idegesen korrigálta az útirányt. Az kell még, hogy ide-oda kocsikázzanak, amíg leürül a számlája. Jala megpróbált kiszállni, hogy gyalog induljon vissza a fogadásra, de Shaza lenyomta az ülésbe. A nő az érdeklődését vesztve a fotel sarkába kuporodott és álomba szenderült.

‒ Azt hittem, jó ötlet lesz elhozni – keseredett el Eyana.

‒ Mindenesetre kieresztette a gőzt.

A kollégiumban halkan vonszolták végig a folyosón Jalát, aki egy lépést sem volt hajlandó megtenni. Ruhástól végigfektették az ágyán és egy vékony takarót terítettek rá.

Eyana a szomszéd ajtó mögött lakott. Amikor odáig értek, Donud megszaporázta a lépteit, hogy kettesben hagyja az unokabátyját a nővel.

‒ Köszönöm a szép estét! – mosolygott Shazára Eyana.

‒ Jobb helye nem lehetett volna a jegyeknek.

‒ Mondtam én!

A férfi föléje hajolt és hosszan arcon csókolta. Eyana tétován megérintette Shaza mellkasát, mintha a felöltőjét igazítaná meg, aztán eltűnt a szobája mélyén.

***

A kadétok elfoglalták helyüket az előadóban. Duan mester a vezérlő mellett állt, a kis emelvényen csak a számítógéppel osztozott.

‒ Amit most látni fognak, az az űr egy olyan szeglete, ahol még sosem jártak, de aminek a szomszédságát jól ismerik. A feladatuk annyi, hogy épségben hazahozzák a hajót. Sikeres küldetést!

A sisakok kezdetben ugyanazt a képet vetítették valamennyi diák elé, de az idő múlásával mindenki a saját útját járta be. Duan a kijelzője felé fordult és a kilenc ablakra osztott képet nézte. Látta, ki milyen adatbázisban keresgél, vagy milyen hívásokat kezdeményez.

Egy ideig csendben üldögélt.

‒ Lorin, kérjen segítséget ‒ mondta idővel, majd: ‒ Nia, maga csak egy adatbázist ismer?

Két ablakot kinagyított a képernyőn. A két diák néhány mérföldnyire haladt egymástól meglehetősen jó tempóban, és nem sok kellett a célba érkezésükhöz.

Eyana megfeszített háttal ült a székben. A térhajtómű az előre kiszámított pályán röpítette az űrhajóját. Már a belső naprendszerben járt, amikor megpillantott egy, az övéhez hasonló járművet, amely párhuzamosan haladt mellette. Azonnal hangüzenetet küldött felé.

‒ Eya mióta szerepel a protokollban? ‒ hallotta Shazát.

‒ Te vagy a másik hajó?

‒ Működik a kommunikáció a rendszereik között? Helyes ‒ bólintott Duan mester. ‒ Versenyt ajánlok. Megkerülik a Mars valamelyik holdját, onnan elrepülnek a Napig, azt is megkerülik, így térnek vissza a Földre. Mehet?

Shaza Eyana hajója közelébe kormányozta a sajátját.

‒ Gyerünk! ‒ vezényelte.

Mindkét kadét a közelebbi hold felé indult. Shaza gyorsabban haladt, de Eyana szorosan a nyomában járt. Elérték a Phobost. A kis hold szürkés felszíne kitöltötte a látóterüket. A férfi megdöntötte a kormánykart, Eyana hajója azonban élesebb szögben érkezett és bevágott Shaza elé, aki visszavett a sebességből és a kormányt is félrerántotta, hogy elkerüljék az ütközést.

‒ Óvatosan, kicsi lány! ‒ morgott a mikrofonba.

‒ Figyeld a hátsóm!

Shaza járt a Vénuszon, és a Szaturnusz holdjain elhelyezett telepeken. A szimuláció, bár hasonlított a valósághoz, nem tudta visszaadni azt a felemelő érzést, ami szétáradt benne a valódi utazások alkalmával. Eltávolodott a nő hajójától, térhajtással közeledett a Nap felé. A csillagokat nézte. A szimulációban felfedezett hibák kilökték őt a programból, és a szinapszisai furcsa játékának köszönhetően agya a szállítóhajón megélt emlékeit érzékelte a férfi jelenének.

Pedig azóta évek teltek el.

***

A teherhajó már a levegőbe emelkedett, de Shaza továbbra is a kamerák által kivetített képet nézte.

‒ Nem lehet betelni vele. Nekem elhiheti!

Összerezzent a hangra, oldalra kapta a fejét. Idős férfi állt mellette, aki szintén az alattuk elnyúló tájat bámulta.

‒ Sosem láttam ehhez foghatót ‒ lehelte Shaza.

‒ Ez az első útja, igaz?

‒ Igen, uram.

‒ Isten hozta a fedélzeten, fiam!

Az öreg lassú léptekkel, a háta mögött összekulcsolt kézzel megindult a folyosón. Shaza rövid ideig követte a tekintetével, aztán a cetlire nézett, melyen a kabinja száma állt, felkapta a csomagját, és a feliratokat böngészve a másik irányba indult.

Meglepve nyitott be a kabinba, ami a nevével ellentétben inkább hangárra emlékeztette, amiért hosszában elnyúlt végig a hajó fenekén. Zsúfolásig tömték függőágyakkal.

‒ Hé, új srác! ‒ vakkantott oda neki barátságtalanul egy férfi, aki az egyik ágyon ringatózva a kését tisztogatta. ‒ Jobbra számítottál, mi?

De máris Shaza mellett termett egy középkorú fickó. Magas álla felett huncut mosoly bujkált.

‒ Ne törődj vele ‒ karolta át a vállát. ‒ Tengil magának való.

Kivette Shaza kezéből a cetlit és megindult a sorok között. ‒ Noren vagyok.

‒ Ööö… Shaza.

‒ Tudom, mire gondolsz ‒ mondta Noren ‒, de ne félj, bár majdnem mind itt lent alszunk, nem lesz olyan büdös.

Felnevetett és szembe fordult Shazával, aki nem tudta levenni róla a tekintetét. A férfi arcának jobb oldalát mély sebhely szelte át és bekúszott egészen a gallérja alá.

‒ Ez lenne az ágyad ‒ szólt valahonnan távolról a hangja.

‒ Persze ‒ hebegte Shaza még mindig a vágást bámulva.

Noren búcsúzóul barátságosan vállon ütötte. Shaza az ágyra dobta a táskáját és a távozó után nézett. Szeretett volna elsüllyedni szégyenében.

***

Közeledett a Nap felé. Egy gombnyomással aktiválta a hővédő pajzsot. Valahogy sikerült Eyana elé kerülnie. Előredőlt, megragadta a kormánygömböt és finoman elcsúsztatta rajta a tenyerét a nagy ívű kanyarodáshoz. Próbálta minél kisebb sebességveszteséggel megkerülni a Napot, hiszen Eyana ott volt a nyomában. Olyan közel haladt el a csillaghoz, amennyire annak sugárzása engedte. A nő előzésbe kezdett, és bár Shaza most nagyszerűen manőverezett, sikerült kihasználnia az egyetlen kínálkozó alkalmat és betolta gépe orrát Shaza és a Nap közé. Amikor egy vonalba ért a férfival, fintorogva biccentett felé, ugyanekkor a rendszer figyelmeztető jelzéssel tudatta, hogy a sugárzás tönkretette a pajzsát.

‒ Szállj át hozzám! ‒ kiáltotta Shaza a sisakja mikrofonjába.

Virtuális anyagáram haladt végig a számítógépen a férfi hajója felé. Kialudtak a fények Eyana sisakjában, a programja befejeződött. Ő maga dühösen hámozta le magáról a kapcsolati perifériákat.

Shaza kijelzőjén spirál vonalban lila fény tekergőzött jelezve, hogy mentőkapszula érkezik.

‒ Nini, pukkancs a fedélzeten! ‒ heccelődött Eyanával, aki mérgében felhorkant.

A földi bázisig sima útja volt. Már csak az utolsó lépések voltak hátra.

‒ Itt a Kadét Hetes űrsikló, engedélyt kérek a dokkolásra.

‒ Kadét Hetes, öné a kilences állás, de várnia kell, amíg egy kanza osztályú romboló elhagyja a légteret. Megfelelő az energiaellátása, Kadét Hetes?

A férfi a kijelzőre pillantott. Félig sem voltak az energiacellák. Újabb fény gyúlt ki, amikor a sikló idegi központja automatikusan csatlakozott a dokkoló turbináihoz.

Félrehúzódott, hogy elég helyet hagyjon a rombolónak. Olyan apró volt mellette az ő járműve, hogy a felszállásakor keltett légnyomás könnyen a földhöz csaphatta volna. A kellő időben aztán Shaza puhán letette a gépet.

Leemelte a fejéről a sisakot és örömittasan nézett körül a teremben. Eyana csöndben bámult maga elé. A többieket még fogva tartotta a szimuláció. Duan mester a képernyőt leste. Neki látnia kellett a tökéletes landolását, de ennek semmi jelét sem adta. Shaza csodálók hiányában halkan lehúzta kezéről a cyber kesztyűt, a sisakba dobta, és karját a mellén összefonva a háttámlának dőlt.

Donud negyedikként ért célba.

‒ Merre jártál? ‒ súgta oda Shaza.

‒ Kiugrottam sütiért a Porkolábra.

‒ Hová?

Mindketten tudták, hogy ilyen bolygó nem létezik. Donud mosolyogva megvonta a vállát, jelezve, hogy nincs mit hozzátennie a dologhoz.

Duan hangja magára vonta a figyelmüket.

‒ Lorin, maga meg mit művel? Azonnal tűnjön onnan! – harsogta, de elkésett.

Lorin gépe teljes sebességre kapcsolva is csak egyhelyben lebegett. Egy fekete lyuk rejtőzködő gyűjtögetőként szippantotta magába mindazt, ami túl közel merészkedett hozzá, köztük a férfi gépét is. Lorin szimulációja megszakadt épp úgy, mint Eyanáé.

‒ Általában elmondható, hogy lassúak voltak – kezdte a kiértékelést Duan, a foglalkozás végén. ‒ Az is látszott, hogy megtanulták a leckét. Mindenki, aki épségben letette a siklóját, sikeresen teljesítette a feladatot. Akkor nézzük a hibákat! Eyana, maga nagyszerű pilóta lesz, ha levetkőzi az elbizakodottságát és több időt szentel a fizikának. Esetleg kérhetné Shaza segítségét.

Shaza a nőre villantotta a mosolyát, aki mérgesen elfújt egy tincset a szeme elől. Duan több szót nem vesztegetett Shazára, ami piszkálta a férfi büszkeségét, hiszen magasan a legjobban teljesített.

‒ Meldra, mesélje el az útját ‒ szólított egy rövid, barna frizurás lányt Duan.

‒ Első lépésként pulzárt, vagy magnetárt kerestem. Szerencsére találtam négy tájékozódási pontot, hogy háromszögeléssel kiszámolhassam a pontos koordinátáimat.

‒ Hallja, Lorin? ‒ szólt közbe a mester.

‒ Hallom, uram!

‒ Ön mit csinált máshogy?

‒ A földi navigációhoz hasonlóan határoztam meg a helyzetemet.

‒ Tanuljanak Lorin hibájából! Ne feledjék, hogy három fix pont kevés az űrbéli pozicionáláshoz! Lorinunk rossz irányba indult. Útközben nem ellenőrizte a számítások helyességét és egy fekete lyuk gyomrában kötött ki. Folytassa ‒ fordult újra Meldra felé.

‒ A számítógép által megadott útvonalon a fedélzeti automata hazavitte a gépet. A Föld félreállított, egy kanza rombolónak adott elsőbbséget. Én kábé itt haltam meg, mert rosszul mértem fel a romboló légörvényének hatásait.

‒ Na, igen! ‒ szakította félbe Duan. ‒ Nem volt ezzel egyedül. Ez nehezen tanítható, de az elméletét kivétel nélkül tudják. A héten és a jövő héten ezt fogjuk gyakorolni. A szimulátorban belejönnek. – Biztatóan nézett a társaságra. ‒ Legtöbben a hazajutásnak ezt a módját választották. Ez is a leghatékonyabb, de halljuk Donud érdekes megoldását!

Persze, hogy variált a kölyök ‒ villant át Shaza agyán.

‒ Én is azonosítottam a pulzárokat és a helyzetemet ‒ kezdett neki Donud. ‒ Az adatbázisokat átfutva aztán feltűntek az áramlatok. Még sosem lovagoltam áramlatot.

És sosem vezettél űrhajót. ‒ Shaza majdnem hangosan is kimondta.

‒ Ez nem anyag- hanem valamiféle energiaáramlat volt. Könnyen rá tudtam csatlakozni és közel vitt a naprendszerhez. Innen már csak egy ugrás volt hazáig.

‒ Csak abban nem lehetünk biztosak, hogy Donud még élve és épelméjűen tért-e vissza közénk ‒ fejezte be mosolyogva az órát Duan.

***

‒ Meghozták őket! És ki is próbálhatjuk ‒ tört be Donud szobájába Lorin.

A helyiségben félhomály honolt. Pólók és nadrágok hevertek szanaszét asztalon, széken, padlón. Lorinnak nem tűnt fel, hogy túl sok ruha ez egy embernek.

‒ Hallod? Ébredj már! ‒ türelmetlenkedett.

Izgatottan túrta félre hosszú szőke haját a szeme elől. Beledermedt a mozdulatba, amikor egy álomittas arc bújt ki a takaró alól. Nem Donudé volt.

‒ Nyitva hagytad az ajtót – közölte az arc gazdája a takaróval, ami alól mormogás hallatszott.

‒ Mit hoztak?

‒ Megjöttek a… bocsi… A… Ő… Siklók. Szia, Meldra! Ne... nem tudtam, hogy izé… Együtt vagytok ‒ makogta.

‒ Mert nem is. ‒ Meldra kikelt az ágyból. Maga köré tekerte a plédet és leült Donud íróasztalához. Felkapott egy tollat és úgy fogta az ujjai közé, mintha cigaretta volna. ‒ Tanulunk. Csak beiktattunk némi pihenőt.

A takarótól megfosztott Donud meztelenül hasalt az ágyon, kócos fejét jobbra-balra forgatta, ahogy a ledobott ruháit kereste.

‒ Csakis inspirációs céllal ‒ közölte ‒, hogy könnyebben csiszolgassunk a részleteken.

‒ Este még semmi bajod sem volt a részletekkel ‒ sikkantott Meldra.

‒ Mert kedves vagyok.

Meldra felkapott egy nitro-cellulóz lapot az asztalról és Donudhoz vágta, aki félreütötte, és puszit küldött a nő felé.

‒ Én erre nem vagyok kíváncsi ‒ ágált Lorin és kiviharzott a szobából.

‒ Reggeli? ‒ kérdezte Donud a nőtől.

‒ Naná!

Meldra magára húzta a pólóját, négykézlábra ereszkedett, hogy a bugyiját is megkeresse. Donud a fenekét bámulta, amit a nő akkor vett csak észre, amikor felegyenesedett. Megsemmisítő pillantással mondta: ‒ Megtaláltam a nacidat.

‒ Te egy kincs vagy, angyalom!

A férfi is felráncigálta a ruháit, aztán megindultak az étterem felé. A bejáratnál Shazába botlottak, aki, úgy tűnt, rájuk vár.

‒ Nektek mit főzhetek?

Donud elnyomott egy ásítást.

‒ Valami organikust.

‒ A szintetizálóból? Azt megvárom.

‒ Akkor gyümölcssali imitációt kérek tejszínhab utánzattal.

‒ Az nekem is jó lesz – mondta Meldra és Donuddal az oldalán elindult, hogy üres asztalt találjon. Shaza a csupasz fal felé fordult.

‒ Rendelek.

A félig doboztestű felszolgáló kivált a fal síkjából. Fehér sapkája alól kamerák lestek a férfire.

‒ Mit adhatok? ‒ tudakolta géphangján.

‒ Sült húst kérek zöldségágyon két adag tejszínhabos gyümölcssalátával.

‒ Nem ajánlok ekkora kalóriamennyiséget.

‒ Ne fáraszd magad, pajtás!

‒ Nem segíthetem elő az egészségtelen táplálkozását ‒ makacskodott a szintetizáló.

‒ Nyugi, öregem. Hármunké lesz.

‒ Hármójuké?

‒ Látod azt a két kölyköt annál az asztalnál? ‒ Shaza a reggeliző partnerei felé mutatott.

A gép kamerája követte a mozgást. Szenzorai élelmiszerként azonosítható tárgyat kerestek a közelükben, és mivel ilyet nem érzékelt, doboztestéből elővarázsolt egy tálcát a kért ételekkel.

‒ Jó étvágyat ‒ közölte közömbösen.

Shaza az öccse mellé telepedett. Magába tömte a húst, amíg még elég meleg volt ahhoz, hogy igazinak gondolhassa.

‒ Már láttad a siklókat? ‒ faggatta Donud.

‒ Nem akartam üres gyomorral kimenni. Úgyis ott ragadok ‒ csámcsogta Shaza. Az utolsó falatokat már félig állva nyelte le. ‒ Elintézed, Doni? ‒ intett a tálca felé és kisietett az udvarra.

Meldra követte a példáját.

‒ Kösz, ezt is! – bökött a tálkájára a még javában falatozó Donudra pillantva. Mosolyuk összevillant, mint a kereskedőknek egy kölcsönösen előnyös üzlet lebonyolítása után.

***

A lekövezett udvaron várakozó vadászgépek inkább hasonlítottak helikopterre, mint siklórepülőre, de Donud tudta, hogy a megfelelő magasságban a vízszintes propeller visszahúzódik a törzsbe, és ekkor már méltóvá válnak a nevükre. A kadétok lökdösődve tapogatták a halványkékre festett borításukat. Donud odafurakodott az egyik repülő pilótafülkéjéhez és belesett az ablakon. A szimulátor kezelőfelülete megszólalásig hasonlított arra, amit odabent látott.

Az izgatott találgatásoknak Garména mesterasszony kiáltása vetett véget.

‒ Sorakozó!

Donud megrázkódott, mert a hang hallatán megint csak egy kecske képe jelent meg a szeme előtt.

Hogy lehet valaki ennyire állatszerű?

Az első perctől kezdve ellenszenvvel figyelték egymást, a nő nem titkoltan kereste az alkalmat, amikor véget vethet a férfi tiszti képzésének.

A kadétok zilált sorokba rendeződtek a számukra kijelölt sikló közelében, aztán Garména közölte, hogy kik ülnek gépre aznap.

Shaza vezette az első repülést. Nehezen tuszkolta be magát az aprócska kabinba. Miután elhelyezkedett, beállította a műszereket, megvárta, amíg a bázis engedélyt ad a felszállásra, aztán kiadta a parancsot a raj számára. Követte a kijelölt útvonalat. Néhány kört tett a bázis körül elterülő nounakh romváros valaha volt lakóházai között. Most a lecsupaszított terméskőfalak látványa sem tudta lehangolni őt, holott mindenfelé rakétabecsapódások nyoma látszott.

A bázist széles kőfal választotta el a várostól. Mielőtt a zendülők elűzték a nounakh-ot a környékről, azok itt szállásolták el a bányászcsaládokat. A nyomortelep mellett, az óriások házaiban alakították ki az akadémiát a felkelők, ám a fal felett átrepülve a férfit elérte a pusztulás ígérete. Ökölbe szorította a kezét, a körme a tenyerébe mart.

Azért jöttem az akadémiára, hogy megtanuljak győzni ‒ sulykolta magába.

Megkerülte a termodinamikus áramfejlesztőt, amely szinte korlátlan energiával látta el az iskolát és az azt kiszolgáló infrastruktúrát. Figyelte a négy gépet, amelyek a nyomában cikáztak az épületek között. A tanulmányai kezdetén azt hitte, nagy előnyt jelentenek majd számára a szállítóhajón szerzett tapasztalatok, de rengeteg munkájába került, hogy az élmezőnyben maradhasson, és ma ő vezethesse a rajt.

Engedélyt kapott az alakzatgyakorlatokhoz, ezért elhagyta a város romjait és a közelben elterülő nyílt füves részre indult. Átrepült egy erdő felett. A rügyfakadásban lévő cserfák és kocsánytalan tölgyek ágai között lelátott a közöttük megbújó vad gyümölcsfákig.

***

Az erdő egy csapásra változott át azzá az évekkel ezelőtti ismeretlen vadonná.

‒ A Párduc lezuhant! ‒ robbant be a hálókabinba Noren.

Shaza felült az ágyán és a felbolydult társait figyelte. A legénység nagy része a Párducon teljesített szolgálatot, új fejlesztésű fegyvereket szállított a felkelők európai bázisára. Az anyahajón csak maréknyian maradtak, de a szűk sorközökben rendre egymásnak ütköztek, ahogy a felszerelésüket kapkodták össze. Szinte valamennyien eltűntek a kabinból, amikor Shaza még mindig dermedten ült.

Noren rákiáltott:

‒ A térképekhez!

Shaza beleugrott a bakancsába, Noren mellett futásnak eredt az irányítóközpont felé.

‒ Nem dolgoztam még térképekkel ‒ zihálta futás közben.

‒ Mindkét navigátorunk a Párducon van. Segítened kell!

A hídra léptek. Shaza kétségbeesetten meredt a kijelzők és irányítórendszerek tömegére. Fel sem mérhette a teljes berendezést, amikor egy sovány, szemüveges alak maga mellé rángatta.

‒ Itt látod a Párduc utoljára bemért helyzetét, közvetlenül a lezuhanása előtt ‒ mutatott egy villódzó, zöldes fénypontra. Szeme figyelmesen járt körbe az interaktív kijelzőkön, miközben Shazát oktatta. ‒ A kiindulópontot már rögzítettem. Számítsd ki az útvonalat, aztán folyamatosan ellenőrizd a géppilóta számításait. Itt láthatod az ellenséges csapatmozgásokat ‒ mutatott egy másik, folyton frissülő képre.

Választ sem várva elfordult az ellenőrzőpanelektől és az orrban lévő vezérlőszigethez sétált. Mozgásában nyoma sem volt a többiek kapkodásának, és ez végre megnyugtatta Shazát, aki mély levegőt véve próbálta előhívni mindazt, amit a navigációról valaha is megtanult.

Az egyértelművé vált, hogy a Párduc az erdőben zuhant le, de Shaza hiába nyomkodta lázasan a paneleket, nem kapta meg a várt adatokat.

‒ Nem értem, mi a probléma ‒ förmedt rá a sovány parancsnok.

Shaza tanácstalanul fordult felé.

‒ A Párduc álcázta magát az ellenség elől, így én sem találom.

‒ Lanar személyi hívóját keresse.

‒ Az öreg a hajón van? – hűlt el Shaza.

A parancsnok levette és az inge ujjával törölgette a szemüvegét, amíg Shazát figyelte.

‒ Ő felel a fegyverekért.

‒ Két mérföld dél-délkeletnek ‒ kiáltotta izgatottan Shaza.

A parancsnok intésére a kormányos a megadott irányba fordította a gépet.

A teljes maradék legénység a mentőhajóban kuporgott, az anyahajót robotika és az erőtér védelmére bízták. Rövid repülés után landoltak a Shaza által meghatározott helyen. A tétlenség ígérete fájón nehezedett a férfi mellkasára, ezért igyekezett minél előbb elhagyni a mentőhajót, nehogy neki kelljen itt kivárnia a mentőakció végét.

Az erdő terebélyes fákból állt, koronájuk teljesen eltakarta a napot. Erősen megszűrt fényben rohantak a roncs felé egy kiszáradt patakmederben. Csend telepedett a vadonra, ami óvatosságra intette a férfiakat. Noren vezette a mentőcsapatot, közvetlen mellette Tengil kereste a túlélők nyomait.

A Párduc zuhanás közben széles sávot vágott magának a rengetegbe, a fák szoros öleléssel fékezték meg a lendületét. A menet eleje megtorpant, amikor keresztezték a letarolt sávot, Noren a többieknek is megálljt vezényelt. Maguk elé irányított fegyverekkel, a növényzet takarásában indultak meg a Párduc felé, amikor kivágódott a hajó szervizajtaja. Egy óriás jelent meg a nyílásban, maga után vonszolta, a földre lökte Lanart és nekiszegezve kurta fegyverét sziszegő nyelvén rákiabált.

Egy vörös hajú férfi felhorkant. Akkoriban Shaza csak azt tudta róla, hogy Gzidánnak hívják. Gzidán a nounakh-ra fogva fegyverét előlépett a fedezékéből, lába alatt megzizzent az avar. Noren odaugrott és földre rántotta a férfit. A nounakh megpördült és már tüzelt is feléjük. A lövedék hatalmas lyukat égetett Gzidán bokájába, aki a fájdalomtól vagy a gyűlölettől úgy tombolt, hogy Norennek szüksége volt Shaza segítségére, hogy a biztos fedezékben tarthassa őt.

Lanar kihasználta az alkalmat, hirtelen mozdulattal előkapott a zsebéből valamit. Shaza nem látta jól, mi az, de Tengil üvöltésétől, amivel a földre parancsolja a mentőosztagot, a hátára fagyott az izzadtság. Lanar megfeszítette ráncos ajkát, amikor megnyomta a detonátor aktiváló gombját. A Párduc a legénységgel, a nounakh támadókkal és a fegyverszállítmánnyal együtt hatalmas robbanással megsemmisült. A legmesszebb jutó repeszek belefúródtak a földhöz préselődő férfiak húsába. Shaza megrázkódott, ahogy újra felizzott a fájdalom a régen begyógyult sebeiben.

***

A rét, amely fölé a rajt vezette, végeláthatatlanul nyúlt el a horizont irányába. A frissen kibújt gyepet foltokban tavaszi virágok színezték. Jobbról alacsony hegyvonulat húzódott, Shaza próbált minél messzebb maradni tőle, miközben a tanult formációkat gyakorolták.

‒ Növeljék a magasságot! ‒ hallotta Garména utasítását.

Az öt kisgép egyszerre dőlt az ég felé. Emelkedés közben a propellerük megállásig lassult, miközben összezárult akár egy fejére állított napernyő, aztán lassan visszahúzódott a törzsben kiképzett tokba. A siklók immár zajtalanul szelték a levegőt. Hirtelen emelkedésekkel és merész zuhanásokkal száguldottak a tizenötezer méteres magasság környékén. Shaza egy biccentéssel nyugtázta az oktató dicséretét.

Letekintett. Látta az erdő mögött húzódó romvárost, látta az iskolát, de minden jelentéktelenül aprónak tűnt, ő maga pedig ennek a jelentéktelen gépezetnek egyetlen csavarjaként egy perc töredékére levegőhöz sem jutott. Megmarkolta a kormányrudat az újabb manőverhez, amikor segélyhívás villant fel a műszerfalon. Hátrapillantott. A bal szélen haladó gép kivált a kötelékből és a tisztás felé zuhant. Shaza egy kézmozdulattal kinagyította a pilóta képét a műszerfalon. Zor rémült arca meredt rá.

‒ Zor!

‒ Zuhanok!

‒ A propeller! Engedd ki a propellert!

‒ Ja, igen, a pro…

Shaza fél szeme a kijelzőn volt, figyelte, ahogy Zor a propellervezérlőt rángatja.

– Lassíts!

‒ Nem nyílik! Shaza!

‒ Le kell lassulnod, különben kiszakad az egész.

Zor gépe balra dőlt, de ő fogcsikorgatva vízszintesbe kényszerítette a siklót. Az elszántság kiűzte a rémületet a szeméből. Shaza felsóhajtott, amikor a vezérsík remegése alábbhagyott, ám a megnyugvása csak egy pillanatig tartott. Régi csaták történetei úsztak fel az emlékezetéből, amelyekben rendre beragadt, eltört vagy lefulladt valami.

‒ Csak így tovább. Nem lesz baj ‒ biztatta inkább magát, mint a társát.

Zor sikeresen lelassult a kellő sebességig, és a sikló tetején megjelent egy cső, ami egyre magasabbra kúszott.

‒ Csak le ne törjön! ‒ rimánkodott Shaza, de az cseppnyi belengés nélkül fúrta át a levegőt. Sebesen forgott, miközben négyfelé nyílt, a szárak késként hasították az eget.

A vadászgép tovább süllyedt, és elérte azt a légréteget, ahol a helikopterpropeller biztonságos felhajtóerőt generált. Amint helyükre kerültek a lapátok, azonnal stabilizálták a sikló mozgását. Zor az akadémia felé fordította a gépe orrát, Shaza parancsára a teljes raj visszaindult a bázisra, és ő könnyű szerrel zárkózott fel az alakzathoz. A mezőre merészkedett farkasok rémülten vágtáztak a közelükből, aztán az erdő is elsuhant alattuk.

Precíz kormánymozdulatokkal tették le a siklókat az akadémia udvarán.

***

Donud az ágyán feküdt. Gondolatban újraalkotta a kiképzés pillanatait. Látta maga alatt a város romjait, a körülötte kavargó világ színeit, az őt követő pilóták elkékült ajkát, átélte a feszültségüket, ahogy igyekezetükben összeszorítják. Azt az izgalmat érezte, amit a sztratoszféra elhagyásakor. Kitárult előtte az űr, a gépe alatt egyre apróbbnak látszottak a földi objektumok. Hatalmába kerítette a sebességmámor, mint a hegység kanyonjain való átszáguldáskor a hazatérés előtt.

A kommunikátora bejövő hívást jelzett. Rámeredt az íróasztalán heverő készülékre. A húga kereste, Donud kivetítette a hologramját. Tíz év forma fruska vonásai töltötték ki a kép nagy részét. Feldúlt arcán a kerek szeme és durcás ajka között már csak pisze orrának és néhány szeplőnek jutott hely, a bátyján kívül más talán meg sem ismerte volna a hologram alján elhelyezkedő indexkép és a hívó neve nélkül.

‒ Én is az akadémiára akarok járni ‒ nyafogta.

– Mire befejezed a sulit, talán már szükség sem lesz rá.

‒ De én most akarok menni!

‒ Mi a baj, hugi?

A kislány szája sírásra görbült.

‒ Folyamatosan csúfolnak az új osztálytársaim.

Donud felült az ágyban, testét húga holoképe felé döntötte.

‒ Megint osztályt ugrottál?

‒ Ja ‒ vetette oda félvállról Villár.

‒ Ez neked nem nagy szám, de hidd el, hogy másnak az. Hány osztályugró van most nálatok?

‒ Ketten vagyunk Roie-jal, de őt békén hagyják.

‒ Roie-t én sem piszkálnám.

A férfi előtt Roie bátyja jelent meg erőszakos fintorral a képén, ahogy ellentmondást nem tűrve osztogatja a parancsait. Donud rendre nézeteltérésbe került vele, és még mindig fájt a karja, akárhányszor csak a verekedéseikre gondolt.

‒ Tudod, hugi, csak féltékenyek. Okosabb vagy náluk és ezt nehéz lenyelni.

Villár mérgében fújt egyet a hívó felé.

‒ Ezzel most sokra mentem! Attól még szekálnak.

Donud sajnálkozva elhúzta a száját, aztán más irányba terelte a beszélgetést.

‒ Képzeld, ma repültem.

‒ Komolyan? Igazi repülőn? ‒ Villár közelebb hajolt a kommunikátorához, már csak fél szeme és az ajka felső íve látszott.

‒ Egy kis siklón ‒ kezdett bele Donud, de nemigen jutott szóhoz.

‒ Jaj, Doni, ez olyan izgalmas! Milyen volt? Shaza is veled volt?

‒ Nem, Shaza pár nappal korábban repült. Tudod, a parancsnokok nem repülnek együtt.

A kislány aprót ugrott izgatottságában.

‒ Mindketten parancsnokok vagytok? És Eya?

‒ Emlékszel még rá?

‒ Hogyne, hiszen fontos neked.

‒ Shazának fontos, nem nekem.

‒ Hiába vetítesz, bátyó!

‒ Shaza miatt voltam vele kedves.

‒ Na persze!

Villár a nővel töltött napok emlékeit sorolta, köztük olyanokat, amelyekről Donud azt gondolta, már rég a feledés homályába vesztek. A férfi is felidézte magában azt a néhány alkalmat, amikor meghívta magukhoz a kadéttársait, köztük Eyanát is. Tudhatta volna, hogy nyomot hagynak Villárban.

A kislány egymás után zúdította a kérdéseit Donudra, amelyekre nem várt választ.

‒ Azt mondd meg, mi van nagyapával! – használt ki egy pillanatnyi csendet a férfi.

‒ Elvan az emlékeivel. Ül a hologramáriumában aközött a sok felvétel között rólunk meg az utazásairól. Ki sem jön a hangszigetelt birodalmából, ha magányra vágyik. A vezérlő megtölti azokkal az apró folyadékszemcsékkel a levegőt, amire a képeket vetíti. Folyton ezeket lélegzi be. Szerinted nem árt neki?

Donud lágyan elmosolyodott.

– Az ártana, ha eltiltanátok őt az emlékeitől.

A beszélgetés után a férfi újra végigdőlt az ágyán. A személyhívóját nézte, ami megint csak egy kétcentis csíkként sötétlett az asztalán. Hasztalan igyekezett felvenni az eredeti gondolatai fonalát, képtelen volt a kiképzésre koncentrálni.

***

A tornacsarnokban rendezték meg az évzáró bált. Az impozáns teremhez a nézőtéren kívül lelátó is tartozott, Shaza a korlátjára dőlve nézte a falakat megfestő fénydekorációt. A táncparketten és az asztaloknál estélyi ruhás kadétok és oktatók ünnepelték a sikeres záróvizsgát, de Shaza ügyet sem vetett rájuk, a barátnői gyűrűjében belépő Eyana vérvörös ruhája vonzotta magához a tekintetét. Az eleven társaság épp egy Shazával szemben lévő asztalhoz telepedett le, kacajuk időnként túlharsogta az amúgy is magas alapzajt. Eyana alig vett részt a társalgásban. Szobormereven ült, egyedül a nyaka mozdult, ahogy minduntalan a bejárat felé pillantott. A lágy kelme, ami körülfogta a testét, páncélnak tűnt abból a magasságból, ahonnan Shaza figyelte őt.

‒ Innen fogod lesni egész este? ‒ lépett a férfi mellé az unokaöccse.

Shaza nem válaszolt.

‒ Az összes pénze ráment erre a ruhára ‒ próbálkozott tovább Donud.

‒ Nem tehetem. Csak mi hárman értünk el A1-es besorolást ‒ mondta némi hallgatás után Shaza. Minden egyes szót úgy kellett kierőltetnie magából.

‒ Mi köze van ennek a besoroláshoz? Az elejétől fogva tudtad, hogy okos.

‒ Te tudod, mennyire? ‒ förmedt Shaza az öccsére.

‒ Hogy?

Donud hátrált egy lépést. Résnyire szűkült szemmel méregette az unokabátyját, akinek az egész teste megfeszült.

– Meglopom, ha magamhoz láncolom, hát nem érted? Minden ajtó nyitva áll előtte, de ha összetartoznánk, egyikünk másodhegedűssé válna. Én nem adnám fel miatta az álmaimat, milyen alapon kívánhatnám én tőle ugyanezt?

‒ Tudod is te, mik az ő álmai! ‒ mordult rá Donud. Horkantott egyet, aztán leszaladt a lépcsőn.

Shaza továbbra is Eyanát nézte. Ő maga láthatatlan volt a lent ünneplők számára a lelátó sötétjében, a nő mégis felé fordult, mintha érezné a tekintetét. Shaza lélegzetvisszafojtva állt. Ilyen gyönyörűnek sosem látta még.

Eyana barátnői zsibongva vették birtokba a táncparkettet, egyedül hagyva a nőt az asztalnál. Ő továbbra is a bejáratot tartotta szemmel, de a tekintetében addig ülő izgatottság lemondássá korcsosult. Két üres pohár mérte a várakozás perceit az asztalon, Donud egy harmadik, koktéllal telit helyezett melléjük. Gonosz pillantást küldött az unokabátyja felé.

‒ Kinyírom ‒ sziszegte a fogai közt Shaza, de nem mozdult.

Donud leült Eyanával szembe, hadonászó mozdulatokkal magyarázott a nőnek, aki előbb kényszeredetten, majd egyre őszintébben kacagott. Donud Eyana keze után nyúlt. Shaza úgy markolta a korlátot, hogy ujjai elfehéredtek. Donud felállt, felsegítette a nőt is. A táncparkett felé tartva megint Shaza irányába fordult, aki továbbra is mozdulatlanul figyelte őket. A táncparkettre érve Donud elengedte Eyana kezét, aki fél lépést elhátrált előle. Teste lágyan mozdult, csípője meg-megtekeredett a ritmust követve. Donud, megtartva a kettejük közti távolságot, energikusabb táncba kezdett, ám ekkor a zenekar lírai dalra váltott. A férfi Eyana derekára csúsztatta a tenyerét és magához húzta. A nő közelebb lépett hozzá, de egyikük sem igyekezett szorosan a másikhoz simulni.

Donud, mivel az unokabátyjánál nem ért célt, a leghelyesebbnek azt találta, ha maga győzi meg Eyanát.

‒ Ami Shazát illeti… ‒ Idáig jutott, amikor Eyana letorkolta.

‒ Nem számít, valamit félreértettem.

‒ Hallgass végig.

‒ Nem akarok beszélni róla! Nagy kérés, hogy csendben táncolj velem?

Donud elhallgatott, Eyana közelebb húzódott hozzá.

– Ütődöttek vagytok mindketten – lehelte a férfi, és belecsókolt a nő hajába.

Eyana kihúzta magát, és társasági mosolyával ajándékozta meg Lorint, aki megállt mellettük.

Shaza sötét tekintettel figyelte a lent zajló eseményeket. Megpróbált a szájukról olvasni, és egy-két szót sikerült is elkapnia. Enyhült a haragja, amikor látta, hogy Eyana Donud karjából Lorinéba siklik, mert a szőke férfit nem tekintette vetélytársnak, ugyanakkor bőszítette, hogy rajta kívül mindenki táncolhat a nővel.

Lorin könnyedén vezette Eyanát, az eleinte tisztes távolság egyre fogyott közöttük. Shaza jól látta, ahogy a nő teste megfeszül, de Lorin mintha hibás szenzorokkal rendelkezne, a jobb kezét a nő fenekére tette. Eyana eltávolodott tőle és fejét rázva mondott valamit. Lorin vállrándítva vigyorgott rá, és visszacsúsztatta a kezét a hátára.

Shazának elege lett a fülledt levegőből és a fojtogató gondolatokból. Hátat fordított a bálnak és céltalanul az éjszakába indult. Akkor tudatosult benne, hogy az udvaron jár, amikor friss levegő mosta át a tüdejét. Lopva körülnézett és besurrant az űrhajónak otthont adó hangárba. A harminc emelet magas kocka előtt megállt, szeme végigsimította egyhangú, szürke felszínét, amelyet nem tagoltak részekre az ablakok, hiszen nem találtak olyan átlátszó anyagot, ami ne tört volna darabokra a térhajtómű bekapcsolásakor. A kadétok az elméleti órákon megtanulták, hogy ez a forma a legalkalmasabb az űrbéli utazásra, de Shaza még most, közel száz óra repülés után is furcsállta a gondolatot. Megérintette az űrhajót, a fém hűvöse átjárta a testét. Megrázkódott. Maga sem tudta, hogy a hideg miatt, vagy Duan mester váratlan megjelenése ijesztette-e meg.

‒ Mit keres itt, fiam?

‒ Uram?

‒ A jövőn rágódik?

‒ Úgy érzem, nem ismerem eléggé ‒ intett az űrrepülő felé Shaza.

‒ Felkészültek a repülésre és a harcra is. Magának magyarázzam?

A mester átható pillantására Shaza ajka elvékonyodott.

– Kicsit olyan volt az akadémia, mintha a családom lenne, és most kilök az ismeretlenbe.

– Érdekes ezt éppen a maga szájából hallanom. A többséggel ellentétben már megjárta a háborút és szemtől szemben harcolt az ellenséggel.

– Könnyű volt forró fejjel beleugrani a csatározásokba. De minél többet megtanulok a nounakh-ról, annál kevesebbet ér a tudásom. Apró kis senki vagyok jelentéktelen tettekkel.

– Mert mindenkinek meg akar felelni ahelyett, hogy a maga számára fontos emberekre koncentrálna. Vagy azt hiszi, hogy neki csak a legnagyobb hős felel meg?

Shaza orra tövében élesen kirajzolódtak a ráncok.

– Ez nem ilyen egyszerű.

– Egyszer vége lesz a háborúnak. Elgondolkodott már, mihez kezd akkor? Hősökre csak a csatában van szükség.

– Nem tudom. Nem akarok még ezen is rágódni.

– Napi huszonnégy órában harcos lesz? – ütötte tovább a vasat Duan.

Shaza elfordította róla a tekintetét, nem felelt.

‒ Ha nem lesz semmi dolga a világban, oka sem lesz hazatérni a háborúból. Ha szereti azt a lányt…

‒ Épp azért kell hagynom, hogy egyedül döntsön – csattant fel Shaza.

Metsző pillantására Duan rosszallóan csóválta a fejét.

‒ Maga ismeri őt a legjobban. Gondolja, hogy még nem döntött?

‒ Mi van, ha nem szeretem eléggé? Ha elhalasztja miattam a lehetőségeit, és nekem mégsem fog kelleni.

‒ Maga akármit is tesz, olyan tiszt előtt, mint Eya, mindig nagyszerű lehetőségek állnak majd. De nem a legfontosabb kérdést teszi fel magának.

– Mi lehet fontosabb a boldogságánál?

– Hogy ki mellett éli túl legnagyobb eséllyel a háborút.

Shaza álla megfeszült, aztán halványan elmosolyodott. Visszaindult a bálterembe, egyre ütemesebb léptekkel haladt, az út felétőlig ért, már rohant. Berobbant a terembe. Pár lépést még megtett, amíg a lendülete kitartott, hiába forgatta azonban a fejét, Eyanát sehol sem látta. Afelé az asztal felé indult, ahol legutóbb Donud társaságában látta, de ott most Jala ült az elemzővel, akit a fogadáson ismertek meg. Kéz a kézben társalogtak, tudomást sem vettek a körülöttük zajló eseményekről.

Ez is egy túlélési technika ‒ fordult meg Shaza fejében önkéntelenül.

Kicsit távolabb Lorint pillantotta meg. Remélte, hogy ő tudja, hová lett Eyana.

‒ A hívóján keresték, de nem tudom, ki, mert nem vetített ki képet ‒ hajolt a füléhez Lorin, hogy Shaza a zene mellett is jól hallja, amit mond. ‒ De nézd csak, ott van Doni. Vele beszélt, mielőtt elment ‒ mutatott egy erősebben megvilágított asztal felé.

Donud Zorral kártyázott, a hátuk mögött egy-egy évfolyamtársnőjük kibicelt. Zor mondott valamit, miközben Shaza felé bökött a lapokat tartó kezével. Donud megfordult. Az unokabátyját meglátva felemelkedett a mögötte álló nőhöz, a fülébe súgott, aztán otthagyva a kártyaasztalt a kijárat felé indult. Shaza mellé érve jelentőségteljesen a férfire nézett, de csak ott lassított le, ahol már jól halhatták egymást. Akkor Shaza felé fordult, tekintetében már nyoma sem volt az iménti csibészes bájnak.

‒ Hazament.

Shaza hátrahőkölt.

‒ Haza?

‒ Az apja jött érte.

‒ Holnapután mindenkit elbocsájtanak ‒ dünnyögte Shaza. ‒ Valami baj lehet.

Futásnak eredt. A szállásra rohant. Eyana ajtaja előtt megtorpant. A kopogtatására senki sem nyitott ajtót.

– Eya! – kiáltotta.

Megpróbálta a zárat, de az nem engedett.

Biztos autóval mennek.

Kirohant az épületből, át az udvaron. Kiszáguldott a kapun éppen idejében érkezve ahhoz, hogy lássa Eyana vörös ruháját eltűnni egy sötétkék autó mélyén.

Ilyennel járnak a diplomaták – ismert rá a típusra a férfi.

Az autó úgy fél méternyire elemelkedett a földtől és elszáguldott. Shaza utána iramodott, de senki sem nézett vissza, hogy észrevegye őt.

***

Bármennyire is félt Eyana ettől a naptól, tudta, hogy nem várat már sokáig magára, és csak remélhette, hogy az édesanyjával lehet az utolsó napokban. Gron, az apja hamar elmondta mindazt, amit tudni akart, aztán az út hátralévő részére magába burkolózott, és csendben vezette le az ötórás távot attól kezdve, hogy lecsatlakoztak az önvezető autók számára épített szenzoros útról. Csak akkor szólalt meg újra, amikor az anyósa eléjük sietett a házuk verandájáról.

‒ Nagyanyád készített ki neked az alkalomhoz illő ruhát. Nem való így parádéznod anyád halálos ágyánál.

Eyana lenyelte a könnyeit. Az apjára pillantott. Az ismerős vonások mintha egy másik, tán sosem létezett életről meséltek volna neki. Ekkor tudatosult benne, hogy az anyja halálával semmi sem marad, ami összekösse kettőjüket. Az elkeseredés ingerültté tette.

‒ Nem gyászolom életében – vetette oda nyersen.

Kilépett az autóból, a nagyanyjához sietett és megölelte. Megkerülték a házat. A hátsó udvar leginkább egy rétre hasonlított buja zöld színeivel és a szélét vigyázó fűzfákkal. Gyermekkorában Eyana úgy képzelte, hogy a rét a gazdagságuk jele, nagy csalódást jelentett a számára, amikor rájött, hogy ez a környék egyik legterméketlenebb talaja. A területet három szintre tagolta az építész, amikor a kertet tervezte. A középső szinten apró pavilon pihent. Az apja építette azon a nyáron, amikor Eyana betöltötte a hatodik évét, attól kezdve itt játszott a környékbeli gyerekekkel. Most édesanyja betegszobájává alakították át a pavilont.

Eyana belépett. Szemének szoknia kellett a félhomályt. Közelebb érve látta meg, hogy anyja mennyit öregedett az utolsó hónapban. A haja megőszült, szeme alatt mély árkok barázdálták a bőrét, a szája szegletében pedig megszaporodtak a ráncok. A hosszú betegség sok mindent elvett tőle, a valaha legendás szépségéből alig maradt valami.

Az asszony megélénkült, amint megismerte a belépőt. Fordított a keze ügyében lévő görgőn, hogy megfelelő magasságba emelje az ágya fejrészét.

‒ Gyönyörű vagy ebben a ruhában, kicsim ‒ mondta erőtlenül.

Sürgetőn magához intette Eyanát, aki az ágy mellé húzott egy karfátlan széket.

– Hogy érzed magad?

– Most már jól. Alig vártam, hogy ideérj.

– Maradok, végleg. Letettem a vizsgáimat.

– Hallottam hírét. Tudtam, hogy te leszel a legjobb.

Az asszony felült. Sápadt arca megfeszült, aminek láttán Eyana izmai megrándultak.

– Hozzak valamit?

– Á, csak megszédültem – dőlt vissza az asszony a párnára. – Így már jó. Annyira büszke vagyok rád.

‒ Nem lehet tudni, ki lett a legjobb, anya. Hárman kaptunk A1-es minősítést.

A ház felől Gron érkezett egy hivatalnokkal, akinek minden változásról tudnia kellett a körzetében, így gyakran, mint vészmadarak jelentek meg a betegágyak mellett.

‒ A lányomat hoztam haza, ezt láthatta – magyarázott éppen a férfi, mikor az ajtóhoz értek.

‒ Legyen fény, hivatalnok! – köszönt Eyana.

‒ Legyen fény, kadét! Nem akarok zavarni, csak egy percre ugrottam be. A feleségem szintetizált önnek néhány gyógyszert – fordult a beteg felé. – Odaadtam az édesanyjának. A nejem nem jöhetett, egy szülést vezet le éppen.

‒ Egy ide, egy oda – közölte Eyana anyja minden cinizmus vagy irónia nélkül.

– A segítségükre lehetek még valamiben?

‒ Én egy télikabátra gondoltam – kacsintott a hivatalnokra az asszony.

A férfi felnevetett.

– Kikísérne? – nézett Eyanára.

Ahogy kiértek a szabadba, megragadta a nő kezét.

‒ Meddig marad itthon?

‒ Nem kell sietnem.

‒ Nagyra tartom az édesanyját – mondta mélyen Eyana szemébe nézve. – Vigyázzon rá, ameddig még lehet!

Eya visszatért a pavilonba. Lerogyott a székre és az anyjára mosolygott.

‒ Annyi mindent nem mondtam el neked – szólalt meg az asszony.

‒ Itthon maradok. Bepótolunk mindent.

‒ Nem kicsim, nem így értettem. Kerek életem volt. Amit tudtam, megadtam neked, és te sem vagy adósom semmivel. Érted? Ez nagyon fontos. Mindent így csinálnék újra. Csak azt sajnálom, hogy kevesebb jutott nekünk egymásból.

‒ Téged szeretlek a legjobban ‒ suttogta Eyana.

‒ Ahogyan én téged. ‒ A nő az egyik kezével átölelte a lánya derekát, másikkal a haját simogatta. ‒ Feljegyzéseket írtam neked ‒ mondta olyan halkan, hogy a közelben tartózkodók véletlenül se hallhassák meg. Eyana közelebb hajolt az asszonyhoz, füle egy vonalba került a szájával. ‒ Ne tudjanak róla! Leírtam, amit nem mondhatok el. Azt akarom, hogy megérts és úgy talán meg tudsz nekem bocsátani. És az apádnak is.

Eyana felegyenesedett. Értetlenül nézett az anyjára.

‒ Sosem tudnék rád haragudni.

‒ Mert még nem tudsz semmit ‒ lehelte a beteg. Jobb tenyerébe fogta Eyana arcát. ‒ Mesélj inkább Shazáról! Az vidámabb téma. Ez ráér. Elképzeltelek benneteket a bálon. Ebben a ragyogó estélyiben te lehettél a leggyönyörűbb, és azért valljuk be, ő sem kutya.

‒ Nos… ‒ Eyana habozott.

‒ Ez hallatlan! ‒ Az asszony szemében mosoly bujkált. ‒ Ellent tudott így állni neked?

‒ Nem is látott.

Az asszony látványosan küzdött a nevetéssel, Eyana megütközve mondta:

‒ Ez nem vicces!

‒ Nem, dehogyis ‒ felelte az anyja és kipukkadt belőle a nevetés.

Eyana messzire került a vizsgák, kadétok és Shaza világától. Nem maradt más valóság a számára csak ez az asszony a jókedvével, és ebben a buborékban végre meglepte a boldogság. Ahogy a feszültség elillant belőle, neki is nevethetnéke támadt. Arra a rövid időre, amíg együtt kacagott az asszonnyal, lefoszlott a lelkéről a jövőtől való rettegés.

***

Bár az elemzők munkája révén voltak elképzeléseik, sok bázisparancsnok és azon űrhajók parancsnokai, akik ezt megtehették, ott ültek Frigoll és Garména két oldalán, hogy saját szemükkel is láthassák a jelölteket. A hátuk mögött, egyoldalú tükör védelmében katonai elemzők és akadémiai oktatók leskelődtek, akár a színészek az előadások kezdetén.

‒ Az A1-esek maradtak utoljára, ha jól gondolom ‒ hajolt Garménához a mellette ülő középkorú nő, a Dél-afrikai bázis parancsnoka. – Tényleg csak ketten vannak?

‒ Na, ez egy remek kérdés – fontoskodott a mesterasszony. – Igazából hárman, de egyikük el sem jött, a most soron következő pedig meg sem érdemli ezt a besorolást.

Frigollt meglepte Garména kirohanása.

‒ Eyana a legeredményesebb női diákunk. Én engedtem hosszabb eltávozásra, az édesanyja halálos ágyához.

Az afrikai nő szemöldöke a magasba szökött.

‒ Mindnyájunknak vannak családi gondjai. Egy háborúban nem ritka a halál.

‒ Eyana még az akadémia diákja, és nekem jogomban áll megfelelő indok esetén szüneteltetni a tanulmányait. Elhihetik, hogy mindhárman keményen megdolgoztak az eredményeikért.

Frigoll lesújtó pillantással végigmérte a két nőt, aztán intett az ajtó mellett álló, fiatal tisztnek, aki bevezette Donudot.

Donud szétnézett az asztal túloldalán ülőkön. A két taláros mesteren kívül mindannyian egyenruhában feszítettek, de így is nagy volt a színkavalkád, mivel más-más színű uniformist hordtak a repülősök, a földi, illetve az űrbéli bázisok vezetői.

‒ Legyen fény! ‒ köszönt.

‒ Legyen fény ‒ bólintott Frigoll bátorítón.

Donud tudta, hogy ez volt az utolsó kedves szó, mielőtt darabokra szedik. Jóval nagyobb tétben játszott a kadéttársainál a besorolása miatt.

‒ Ön kiváló eredménnyel végezte el az akadémiát ‒ jelentette ki egy ötvenes férfi. Szögletes arcából átható tekintettel nézett Donudra, szája jobb szeglete folytonos ferde mosolyra húzódott. Az űrhajóparancsnokok fekete egyenruháját viselte.

Donud a szeme sarkából nézett rá. Feszesen állva várta a kérdéseket.

‒ Garména mesterasszony szerint ön nem jogosult az A1-es besorolásra. – A parancsnok félrebiccentett fejjel várta Donud reakcióját, aki Garménára kapta a tekintetét.

A mesterasszony kissé megemelkedett ültéből, ahogy ráförmedt.

‒ Magának több sikertelen küldetése volt, mint bárki másnak a főtisztképzősök közül. Lezuhanások, fekete lyukak, óriásbolygók óriás gravitációval, fogság, téboly az energiaáramban. Folytassam?

‒ Nem, asszonyom. Ez mind helytálló.

Garména orra megrándult a sértéstől, amiért a férfi a kiérdemelt mesterasszony titulus helyett egyszerűen asszonyomnak szólította, ráadásul angyali ártatlansággal tette, így Frigollon kívül senkinek sem tűnhetett fel az arcátlansága. A nő a tenyerére támaszkodott, haja az arca elé hullott.

‒ Ezek után a vizsgákon tökéletesen teljesített. Az az érzésem, hogy maga szórakozni jár ide. Lehet, hogy bulinak képzeli ezt az egészet, elhetyeg a lányokkal, parádézik az egyenruhában, de odakint emberek halnak meg a szabadságunkért. A magáéért is! Amíg ők szörnyűségeket élnek át a fronton, addig maga itt háborúsdit játszik, pedig azt sem tudja, mi az.

Donud arcán átfutott a düh, karján megfeszültek az izmok.

‒ A szüleim együtt haltak meg egy csapatszállító hajó felrobbanásakor. A nagyapám ellenséges tűz által vesztette el mindkét lábát, és még valamit, amit feldolgozni képtelen lévén a halálba szekálta nagyanyámat, aztán magával is végzett. A másik nagyanyám, aki a DNS-vezérelt rakéták követőmechanizmusát tervezte, egy este nem tért haza a hadiüzemből. A mai napig nem tudjuk, mi történt vele. A nagyapám nevelt fel minket a húgommal. Ő maga szerencsés, csak a fél szeme veszett oda egy rajtaütés során. Ne mondja nekem, hogy nem tudom, mi a háború és mi a halál. És igenis élvezem az életet, mert igen nagy eséllyel nem tart már sokáig. – Hangja egyre erősödött. Tett egy lépést Garména felé, aki ijedtében visszaült a székére és két kezét szorosan összekulcsolta az asztal alatt. – Mit remél a lejáratásomtól? Nem pályázom a kadéthajó kapitányi posztjára. Mit tehet velem? Alacsony beosztásba juttat? Bármilyen poszton is az emberiséget fogom szolgálni. Ki kellett volna dobnia az első alkalommal, akkor elhitethette volna másokkal is, hogy alkalmatlan vagyok.

A hirtelen beállt csendben tapintható volt a feszültség. Frigoll Garména kezére tette a tenyerét, mire a nő fájdalmasan felsóhajtott.

‒ Mi biztosít bennünket arról, hogy a tudása legjavát adja majd, ha itt folyamatosan alulteljesített? – szegezte Donudnak a kérdést az afrikai bázisparancsnok.

‒ Nem teljesítettem alul. Teóriákat teszteltem.

‒ Tehát nem a parancsok szerint járt el – jelentette ki egy kopaszodó férfi, aki a vita kezdete óta a verejtéket törölgette a halántékáról.

Frigollnak sikerült elkapnia az ide-oda rebbenő tekintetét.

‒ Donud elméletei igen hasznosak – mondta, de a férfi újra Garménára nézett, és a száját rágcsálva sorolta:

– Fekete lyukak, óriásbolygók, téboly?

‒ Részemről katonát keresek, nem tudóst – jelentette ki a félmosolyú férfi, és ezen a véleményén valamennyi bázisparancsnok és admirális osztozott.

***

A tükör túloldalán is nőtt a feszültség.

‒ Jól tudjátok, mekkora szükség van utánpótlásra a fronton – méltatlankodott egy manóképű elemző. – Legalább ezt a pár mintázatlátót felkészíthettétek volna rendesen.

‒ Hidd el, a legjobb tudásunkkal neveltük a mozaikosokat csakúgy, mint a többi tisztjelöltet – próbálta elejét venni a vitának Duan mester.

‒ Ezt gyönyörűen mondtad, mindazonáltal kérdéses az akadémiátok létjogosultsága, ha a frissen végzett tisztek megbízhatatlanok, vagy rendre jelen sincsenek – szította tovább a tüzet a manóképű, részben Jalára utalva.

‒ A feleségem ‒ mondta nyomatékkal Gaen, jelezve, hogy a másik ingoványos talajon jár ‒ azért nincs itt, mert reggel csatlakozott a Szélvész legénységéhez, mint kommunikációs tiszt.

– Ez nem szerepel sehol – görgette a feljegyzéseit a manóképű, de akkor már mindenki Shazára figyelt, aki magabiztosan állt a bizottság elé.

‒ Hány évet szolgált civil hajókon? – hangzott az első kérdés.

Shaza elégedetten biccentett. Az ekkor szerzett tapasztalat emeli az unokaöccse elé a listán. Ha most jól beszél, kitárulnak előtte az ajtók.

‒ Négy éven át egy utánpótlást szállító hajón.

‒ Volt tudomása a rakományt illetően? – kérdezte egy hosszú szőke hajú nő. Bíbor egyenruhája elárulta, hogy egy holdbéli hadállásról érkezett. Úgy feszített két slampos öregúr között, mint akit skatulyából húztak elő.

‒ Igen, hölgyem. Rövid idő után tudtam, hogy mit viszünk és kinek.

‒ És a meg nem érkezett áruk sorsáról is tudott? – vette át a szót a nő bal oldali szomszédja.

‒ Uram?

‒ Az európai parancsnokságra küldött fegyverszállítmány eltűnése után megritkultak a tranzit utak. Mintha már nem lett volna szükségük a bevételre.

‒ Sosem a bevétel volt a fő cél.

‒ Ez nem válasz a kérdésre. – A férfi a slampos megjelenésével olyan abszurd látványt nyújtott, hogy Shaza nem tudta levenni róla a szemét.

‒ A futárhajónkat lelőtte a nounakh. Mire megtaláltuk, az ellenséges felderítőik már rátették a mancsukat. Lanar felrobbantotta a fegyverekkel és a legénység nagy részével együtt.

‒ Honnan tudja, hogy ő volt?

Shaza a hang irányába fordult. A Garména mellett ülő nőtől jött a kérdés.

‒ Mert a saját szememmel láttam.

‒ Érdekes, hogy a megmaradtak egytől egyig rovott múltúak. – A slampos öregúr mindenáron fogást keresett Shazán. ‒ Milyen szerepe volt magának a csempészések során?

‒ Nem csempésztünk semmit.

Shazára rátört a fáradtság. Úgy érezte, valami groteszk krimibe került, ahol nívó alatti önjelölt színészek vallatják értelmetlen kérdéseikkel.

‒ Az imént azt állította, hogy ismerte a rakományt. Mi is. És ismerjük a cinkostársait is, akikkel a mai napig is tartja a kapcsolatot, kár lenne tagadnia.

‒ Egy percig sem tagadtam – emelte meg kissé a hangját Shaza. – De azt kétlem, hogy bármelyikük is rovott múltú lenne.

A bíbor ruhás nő egy nitro-cel lapot csapott ki az asztalra.

– Kívánja megtekinteni az Élet vize legénységének bűnlajstromát?

– Nézzék! Sejtem, mit gondolnak róluk. Számukra az a hajó egyben az otthonuk, és ez az egyetlen bevételi forrásuk is. Nem könnyű életben maradni földönfutóként, de a felkelést egyikük sem árulná el.

‒ Azt hiszem, eleget hallottunk – közölte Garména. – Odakint várakozzon!

Shaza ellenkezésre nyitotta a száját, de a helyzetet olyan bizarrnak találta, hogy szó nélkül megperdült és kisietett.

‒ Túl gyorsan elengedted ‒ dőlt előre a bíbor ruhás nő, hogy rálásson Garménára, aki színpadiasan legyintett.

‒ Nem volt értelme tovább kínozni.

‒ Épphogy ízelítőt kaptunk belőle ‒ affektált a mellette ülő nő is.

‒ Többre nincs is szükségetek. ‒ Garména újra csak legyintett. ‒ Ne fájjon rá a fogatok. Őt a Kocka várja.

Az affekta égre emelte a tekintetét.

Frigoll felemelkedett, hogy magára vonja az asztalnál ülők figyelmét.

‒ Kedves bajtársak ‒ szólt mély, szónoklatokhoz szokott hangján –, láthattátok a végzőseinket lelki terhelés alatt. Azt hiszem, joggal állíthatom, hogy idén is jól felkészített, nagyszerű tiszteket bocsájtunk a szabadságunk kivívásáért folytatott küzdelembe. Láthattátok, hogy az általatok küldött katonák is megkapták a kívánt kiképzést, hogy a csapatokhoz visszatérve elláthassák az új feladataikat. Mindenkinek kéznél vannak a feljegyzések? Eljött az idő az átvezénylések megtárgyalására.

AZ ÖSSZEESKÜVÉS

Shaza a szomszédos székre rakta a lábát, Donud lovaglóülésbe ereszkedett vele szembe. A Naphinta kantinjában üldögéltek egy-egy pohár ital társaságában.

‒ Megvan a legénység listája? ‒ kérdezte Donud.

A bátyja egy összehajtogatott elektronikus táblát húzott elő a zubbonya belső zsebéből. Kinyitotta, néhányszor megérintette, majd az öccse felé nyújtotta.

‒ Nem hiszem, hogy ez a végleges. Még mindig nincs másodkapitányom ‒ felelte. ‒ Ha tudod tartani a szád, most te lehetnél az.

‒ Az irányítás Eyának feküdne. Én amióta az eszemet tudom, repülni akarok. Duan mester beajánlana a hadüzembe a mérnökök mellé. Nem rossz meló, a nagyi is élvezte, de nemet mondtam.

Shaza levette a lábát a székről, miközben a poharáért nyúlt. A bál óta kerülték a nővel kapcsolatos témákat, váratlanul érte az öccse megjegyzése. Lassan forgatta a kezében a poharat, de nem ivott bele. Fel sem nézett, amikor végre megszólalt.

‒ Ő nincs a listán.

– Próbáltad hívni?

– Nyilván.

– És?

– Nem értem el. – Pár percig szótlanul ült, miközben hálát adott Donudnak, amiért kivételes tapintattal kivár. Amikor végre újra megszólalt, hangjában nyoma sem volt az iménti keserűségnek. ‒ Lehettél volna navigátor egy neves hajón is.

‒ Neves hajó valódi küldetéssel ‒ mélázott Donud. Kortyolt az italból, élvezettel végigjáratta szája minden szegletében és lassan engedte le a torkán, mielőtt folytatta: ‒ Azok is csak kockák.

Shaza arcán halvány mosoly jelent meg.

‒ Én jól jártam veled.

– Helyes, mert másnak nem kellettem.