Vivian Conroy

BŰNTÉNY SZANTORININ

A mű eredeti címe

Last Seen in Santorini

Copyright © 2023 Vivian Conroy

Originally published in the English language by HarperCollins
Publishers Ltd. under the title Miss Ashford Investigates (2): Last Seen in Santorini

Vivian Conroy asserts the moral right to be acknowledged

as the author of this work.

Hungarian translation © Szigeti Judit, 2025

Translated under licence from HarperCollins Publishers Ltd.

© General Press Könyvkiadó, 2025

Az egyedül jogosított magyar nyelvű kiadás.

A kiadó minden jogot fenntart, az írott és az elektronikus sajtóban részletekben közölt kiadás és közlés jogát is. A könyv szövegét részleteiben és egészében is tilos másolni és felhasználni a mesterséges intelligencia bármilyen formájának betanítására. A kiadvány szerzői jogvédelem alatt áll. Az e-könyvet a letöltő kizárólag saját célra jogosult használni. Az e-könyv engedély nélküli másolását, jogtalan terjesztését a törvény bünteti.

Fordította

SZIGETI JUDIT

Szerkesztette

HORVÁTH ANNAMÁRIA

ISBN 978 615 104 031 7

Kiadja a GENERAL PRESS KÖNYVKIADÓ

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

Telefon: (06 1) 411 2416

www.generalpress.hu

generalpress@lira.hu

Felelős kiadó KOLOSI BEÁTA

Műszaki szerkesztő DANZIGER DÁNIEL

Felelős szerkesztő KOLBE-KONTOR ILDIKÓ

Borító nyomdai előkészítése KISS GERGELY

Az e-könyv konvertálását az eKönyv Magyarország Kft. végezte

www.ekonyv.hu

ELSŐ FEJEZET
1930. AUGUSZTUS

Miss Atalanta Ashford alig akarta elhinni, hogy a Velencei-lagúna tárul a szeme elé. A víz megszámlálhatatlan kék és zöld árnyalatban hullámzott, és a napfény mindent csillogóvá varázsolt: a Murano, a híres üvegsziget felé turistákat szállító hajók élénk színeit, Velence megannyi templomának a távolban meredező tornyait, és közelebb, a dokkon várakozó, fonott kosarakban a citromokat, amelyeket szállításra készítettek elő.

A levegő megtelt várakozással, mindenki sürgölődött, hogy hasznossá tegye magát, és a lehető legjobban töltse el a gyönyörű napot. Az újonnan érkezők arról vitatkoztak, hová menjenek először: egy műhelybe vagy a múzeumba. Egy férfi, akinek a kalapja hanyagul ült sötét, göndör fürtjein, egy nagy vásznat cipelt, amelyet a legjobb helyen akart felállítani, hogy megörökíthesse a látványt. A helyi asszonyok virágokat és frissen sült édes finomságokat kínáltak. Onnan, ahol állt, Atalanta érezte a sütemények vaj- és cukorillatát. Úgy tűnt, ő  az egyetlen, aki mozdulatlan, nem tolakodik a közeli kávézóba, hogy elfoglalja a lagúnára legjobb kilátást kínáló asztalt, és nem igyekszik felfedezni Murano világszínvonalú, fúvópipával készült üvegművészeti alkotásait. Olyan volt, mint egy szobor egy sürgölődő forgatag közepén. Magával ragadta a pillanat, képtelen volt elmozdulni, és alig akarta elhinni, hogy mindez valóban vele történik.

Nehezen tudta felfogni, hogy mindössze néhány héttel ezelőtt a napi rutinja még abból állt, hogy órákat tartott egy exkluzív svájci bentlakásos iskolában. Szigorú időbeosztás szerint tanított franciát és zenét, evett, majd dolgozatokat és fogalmazásokat javított, és alig fél órája maradt, hogy sétáljon egyet a faházakkal és díszes erkélyekkel tarkított festői faluban, vagy feljebb a hegyen, a régi vár romjainál, amelyek a buján zöldellő völgy fölé magasodtak, ahol egy folyó kígyózott a hóborította hegyek között.

Ez volt a kedvenc időtöltése: sétálni és elképzelni, hogy valahol máshol jár, egy távoli, lehetőleg egzotikus tájon, a világ csodáit szemlélve. Azokat a helyeket csak könyvekből és képeslapokról ismerte, amelyeket a diákjai küldtek neki a nyári szünetek alatt. De a képzeletében életre keltek: a Parthenon fölé magasodó, fehérmárvány oszlopai vagy az olasz vidék álmos, napsütötte falvainak szőlőültetvényei és olajfaligetei. Elképzelte, hogy idegen beszédet hall, miközben beleharapott az egyszerű sajtos szendvicsébe, mintha az egy calzone lenne. Ám akármilyen képzelőereje volt is, azt soha nem gondolta volna, hogy az álmai hamarosan valóra válnak, és messze túlszárnyalják azt, amit valaha is el tudott képzelni.

És mindezt az ő drága nagyapjának köszönhette.

A férfi egy vagyont hagyott rá, amikor meghalt: házakat a világ különböző pontjain, autókat, részvényeket és több pénzt, mint amit valaha is el tudna költeni. Emellett egy különleges hivatást is örökölt tőle: a nyomdokaiba lépve folytatta élete munkáját, vagyis diszkrét nyomozásokra vállalkozott a legmagasabb körökben. Az első esete egy buján zöldellő provence-i birtokra vezette, a gyönyörű levendulamezők közepére, ahol gazdag és híres emberek gyűltek össze Surmonne grófjának esküvőjére. A látvány lélegzetelállító volt a hófehér kúria karcsú tornyaival, a pompás rózsákkal és dáliákkal teli kertjével, valamint egy lenyűgöző kagylókkal kirakott, föld alatti barlanggal, de Atalanta nem igazán tudta mindezt élvezni, miközben egy bonyolult rejtéllyel és egy mindenre elszánt gyilkossal találta szemben magát. Így hát, miután sikeresen lezárta az ügyet, úgy döntött, ideje egy kis pihenésnek. Néhány nap távol a bűnözéstől és az olyan komplikált kérdésektől, hogy vajon a teljesen normálisnak tűnő emberek lehetnek-e hidegvérű gyilkosok.

Hatalmas vagyona révén Atalanta bárhová elmehetett, ahová csak a szíve vágyott, így aztán elővette a dobozt, amelyben a kivágott újságcikkeket és a diákjaitól kapott képeslapokat gyűjtötte. Ezeken szerepeltek azok a helyszínek, ahová már jóval azelőtt el akart volna jutni, hogy pénze lett volna rá. A remények és álmok doboza volt ez, amely átsegítette őt a legnehezebb időszakokon, miután az apja meghalt, és teljesen egyedül maradt a világon, ráadásul hatalmas adósságokkal a vállán. Most, hogy minden sokkal jobbra fordult, a doboz olyan volt a számára, mint egy régi barát, és valahányszor felemelte a fedelét, a szíve mindig egy kicsit hevesebben dobogott.

Atalanta behunyta a szemét, beletúrt a dobozba, és előhúzott belőle egy képeslapot. Néhány pillanatig csak forgatta a kezében, majd kinyitotta a szemét, hogy lássa, mi lesz az úti célja a nyaralása során.

Velence.

Már pusztán a sötétsárgával, szinte aranyszínnel nyomtatott név láttán elállt a lélegzete. Velence bizonyára egy varázslatos város, amelyet csatornák szőnek keresztül utcák helyett, rengeteg elegáns híd ível át a mindenütt jelen lévő vízen, és amelyhez oly sok romantikus történet kapcsolódik. Egy város, ahol a vízen sikló gondolák és finom ételek várják az odalátogatót, ahol olyan nyelvet beszélnek, amely maga a költészet, és ahol az ember fontos emlékeket gyűjthet.

Megkérte a komornyikját, Renard-t, hogy foglaljon neki jegyet és szállást. Természetesen sikerült szobát szereznie az egyik leghíresebb szállodában, amely neves írókat és művészeket fogadott szerte a világból. Az ő fényképeik lógtak a nagy előcsarnok falain, amelynek stukkós mennyezete tele volt faragott oroszlánokkal, az úszó városban mindenütt jelen lévő ikonikus állattal.

A rendkívül hatékony és leleményes Renard igazi kincs volt, kiterjedt kapcsolathálózata rendkívül hasznosnak bizonyult Atalanta nyomozása során. De a velencei utazás kizárólag a pihenésről szólt, hogy Atalanta végre egy gyönyörű helyen tölthesse el a szabadidejét, távol az intrikáktól és a gyilkosságoktól.

Ó, igen! Atalanta elégedett sóhajjal elfordította a tekintetét a vakító lagúnáról, és lassan elindult, élvezve minden lépést és az őt körülvevő látványt. Mélyen beszívta a forró nyári nap illatait: a citrusfélékét, a napsütötte kövekét, a virágos parfümökét…

Tekintete a színes ruhákban és terebélyes napkalapokban sétáló hölgyekre tévedt. Az egyikük egy kis fehér kutyát vitt a karján, amely vadul ugatott mindenkire, aki a közelébe került. Az épületek homlokzatát fehér kőből készült boltívek és oszlopok díszítették. Első pillantásra mindegyik ugyanolyannak tűnt, de ha közelebbről megnézte az ember, sokféle eltérő részletet talált rajtuk: néhol kerekded, gyöngyszerű mintákat, máshol faragott virágokat.

Egy magas, sárgásbarna ház sarkán egy férfi állt világos öltönyben. Panamakalapja eltakarta az arcát. Ám amikor Atalanta egy pillanatra meglátta, elakadt a lélegzete, és akaratlanul is tett felé egy lépést.

Raoul!

Raoul Lemont autóversenyző volt, akivel Atalanta a provence-i Bellevue-ban ismerkedett meg, az első nyomozása során. Vendég volt Eugénie Frontenac és Surmonne grófjának esküvőjén, azon a hatalmas lakomán, ahol Atalanta diszkréten próbált a végére járni annak, hogy vajon a gróf ölte-e meg az első feleségét, Mathildét. Raoul Mathilde régi barátja volt, és egy ponton maga is gyanúsított lett. Ám Atalanta később rájött, hogy sohasem akarta igazán gyanúsítani a férfit, mert…

Elég! – rázta meg a fejét türelmetlenül. Ez a férfi nem Raoul volt. Csak jelentéktelen hasonlóságot mutatott vele. Muszáj lesz felhagynia azzal, hogy folyton rá gondol. Raoul messze volt, valamilyen versenyre készült épp.

Sportautó-pilótaként, aki azokon a merész versenyeken indult, amelyek Európa-szerte népszerűvé váltak, Raoul nap mint nap kockáztatta az életét, amit Atalanta se megérteni, se elfogadni nem tudott. Raoul általánosságban impulzív, tiszteletlen, harcos és büszke ember volt. Ezen jellemvonásai Atalanta tökéletes ellentétévé tették. A nő szerette átgondolni a dolgokat, mielőtt cselekedett, és több oldalról mérlegelni egy adott helyzetet, mielőtt következtetéseket vont volna le. Raoul még azt is felrótta neki, hogy túl racionális, és nem adja át magát az érzelmeinek. De Atalanta szerint az érzelmek megtévesztők, és könnyen tévútra vihetik az embert. Sokkal jobb volt a világot tiszta, analitikus elmével nézni, és a tényeket megítélni anélkül, hogy az érzések mindent elhomályosítanának.

Atalanta megmosolyogta, hogy ilyen belső párbeszédet folytat Raoullal, mintha a férfi tényleg ott lenne mellette, mintha meg kellene védenie magát és a véleményét vele szemben. Ám Raoul élte a kalandokkal és kockázattal teli életét, míg ő Muranóban pihent egy jól megérdemelt nyaraláson.

És ha nem akart gyilkosságokra gondolni, akkor Raoulra sem szabadott gondolnia, hiszen a férfi szorosan kapcsolódott ahhoz a bizonyos ügyhöz és a veszélyes megoldásához. Atalantának teljes mértékben a varázslatos látnivalókra kellett összpontosítania, és meg kellett élnie az álmot, hogy valóban itt sétál, nem csak képzeleg, ami után hamarosan visszatér az iskolába a tanári feladataihoz. Hiányoztak a diákjai, az, ahogyan lelkesen tanultak franciul a sanzonokat hallgatva, és amikor rosszkedvűen gondoltak egy-egy közelgő dolgozatra. A pillanatok, amikor bizalmasan beszélgettek vele, és amikor inkább a nővérüknek, semmint a tanáruknak érezte magát. Ám a szigorú igazgató gondoskodott róla, hogy soha ne kerülhessen közel egyikükhöz sem. Talán jobb is volt így, bár kissé magányossá tette.

– Virágot? – Egy idős nő érintette meg Atalanta karját, és egy nagy, fonott kosarat tartott felé, tele különböző színű, piros, rózsaszín, sárga rózsákkal.

A száruk textillel körbe volt tekerve, és egy tű is volt hozzájuk erősítve, hogy brossként lehessen hordani őket.

Atalanta tekintete végigsiklott a virágokon, megcsodálta a szirmok selymes simaságát. Szeretetteljes gondoskodással nevelték őket. De végül megrázta a fejét, és továbbment. Furcsa lett volna rózsát vásárolnia saját magának. Ilyesmit inkább a párjukért rajongó vőlegények vagy férjek vesznek a kedvesüknek. Sok szerelmespár volt a turisták között, és még többen érkeznek majd később. Az idős asszonynak nem lesz nehéz vevőket találnia a virágaira.

Én azonban üvegért jöttem. Atalanta megállt egy pultnál, amely meghajlott a vázák, edények és korsók súlya alatt. A napfény szivárványt varázsolt a tárgyakra, amelyek így még lélegzetelállítóbb látványt nyújtottak, mint egyébként. Amióta Murano létezett, az üvegfúvás mesteri készségeit nemzedékről nemzedékre örökítettek tovább. Atalanta szeretett volna vásárolni valamit, de alaposan át kellett gondolnia, mit válasszon, hogy azután biztonságban haza tudja szállítani a szuvenírt.

Egy nagyobb, masszívabb darab talán jobb választás volna, mint azok a kisebb, törékeny pezsgőspoharak?

Ugyanakkor az a négydarabos készlet igazán csodaszép volt, és már el is képzelte, ahogy otthon ilyen pohárból iszik, miközben erre a gyönyörű, verőfényes napra gondol, és a szabadság e csodás érzésére, amelyet a nagyapja öröksége hozott az életébe.

Több tárgyat is kézbe vett, megforgatta őket, végighúzta az ujját a tökéletesen sima felületükön. Az asztal mögött álló árus tört angolsággal próbálta elmagyarázni, milyen jó minőségű az áruja, de minden harmadik szó után olaszra váltott. Atalanta igyekezett a lehető legjobban követni a magyarázatot. Az exkluzív bentlakásos lányiskolában, ahol korábban dolgozott, előkelő olasz családok leszármazottai is gyakran megfordultak, így elég jól ismerte a nyelvet. Mégis különleges érzés volt most olyan tájon hallani azt, ahol évszázadok óta beszélték. Időnként meg kellett csípnie magát, hogy megbizonyosodjon róla, nem álmodik.

Azt mondta a kereskedőnek, hogy később visszajön, de előbb még szeretne körbenézni. Az árus még kiabált utána, bizonygatva, hogy milyen csodás termékeket árul, ám Atalanta már a következő asztalhoz sétált, ahol egy újabb eladó próbálta meggyőzni arról, hogy valójában az ő portékája a legjobb a szigeten.

Azok a turisták, akik együtt érkeztek a hajón Atalantával, mind szétszéledtek, és különböző standoknál álltak, vagy az épületek alacsony kapuin bújtak be, hogy odabent is szétnézzenek. Ott, távol a perzselő nyári naptól, biztosan kellemes hűvös lehetett. Atalanta érezte, ahogy verejtékcseppek gördülnek le a nyakán, majd be a könnyű nyári ruhája alá. A hajón már eltette a fehér csipkekesztyűjét a retiküljébe. Bár elegáns viselet volt, és egy hölgynek mindig a legkiválóbb módon kellett öltöznie, a mediterrán nap alatt a kiegészítő inkább teherré vált. Talán le kellene ülnie egy kellemes, hűvös italra. Nem volt sürgős, hogy vásároljon valamit. Egy teljes nap állt a rendelkezésére, hogy felfedezze a szigetet, csak az utolsó hajóval tervezett visszatérni Velencébe.

Ekkor újra megpillantotta a világos öltönyös férfit, akinek a panamakalapja árnyékot vetett az arcára. Úgy tűnt, egyedül van. Talán ez nem is volt olyan furcsa, hiszen Atalanta maga is egyedül érkezett. De a legtöbben mégis párosával vagy barátokkal látogattak el a szigetre, és a férfi magányos alakja felkeltette a nő figyelmét. Nem alkudozott az árusoknál, hogy jó vásárt csináljon, és nem is gyönyörködött az építészeti látványosságokban. Szinte olyan érzés volt, mintha… őt figyelné?

Atalanta gerincén hideg borzongás futott végig. A nagyapja világosan megírta neki a halála előtt egy levelében, hogy a munkája korántsem kockázatmentes. Az igazság keresése közben könnyen szerezhet magának az ember ellenségeket.

Renard is többször figyelmeztette, hogy mindenkivel legyen óvatos, ne vegyen semmit készpénznek, és még a saját ügyfelei történeteiben se bízzon meg teljesen. Lehetséges, hogy ez a sok figyelmeztetés, hogy legyen körültekintő, és készüljön fel a veszélyekre, túlzottan is óvatossá tette?

Már-már paranoiássá?

Elvégre nyaralni jött ide, igazán nem volt oka félelemre.

Mégis, miközben tovább kereste a tökéletes üvegszuvenírt, egyfajta nyugtalanság lett úrrá rajta, és időnként hátra-hátrapillantott. A világos öltönyös férfit azonban sehol sem látta. Vidám hangokat hallott maga körül, nevetést és gazdát cserélő üvegtárgyak csilingelését. Egy ember nagyságú tükröt vásárló pár például azt figyelte, hogyan helyezi az árus egy szalmával bélelt ládába a portékát, hogy biztonságosan lehessen szállítani.

Három fiú egy híd kőkorlátján egyensúlyozva énekelt egy áriát A velencei kalmárból a turistáknak, akik épp egy gondolán érkeztek. A gondolás dühösen rájuk kiabált, figyelmeztetve őket, hogy leeshetnek, és a csónakjára zuhanhatnak. Néhány turista nevetett a színjátékon, de egy rózsaszín ruhás hölgy eltakarta az arcát, mintha így akarna védekezni az esetlegesen rájuk zúduló lavina ellen.

A három fiú hirtelen leugrott a korlátról, majd menekülőre fogta, amikor egy sötét öltönyös férfi néhány méteren át üldözőbe vette őket, majd egy kék ház falának támaszkodott, zihálva kapkodta a levegőt, és előhúzta zsebkendőjét, hogy letörölje a homlokáról a verejtéket. Vajon egy elégedetlen apa volt az? Esetleg egy magántanár, aki kirándulni vitte a rábízott rakoncátlan gyerekeket?

Atalanta elmosolyodott magában. Pontosan efféle ártatlan kérdésekkel kell lefoglalnia a gondolatait. Miért rontaná el ezt a gyönyörű napot azzal, hogy a biztonsága miatt aggódik?

Beszélgetésbe elegyedett egy angol hölggyel, aki elmesélte neki, hogy amikor a férje még élt, minden nyáron ellátogattak Muranóba, és ez volt az első alkalom, hogy nélküle jött.

– Mintha még mindig itt lenne. Hallom a hangját, és látom, ahogy mellettem sétál. A gyerekeim attól féltek, hogy elszomorít majd az utazás, de igazából csak boldoggá tesz. Olyan sok csodálatos nyarat töltöttünk itt együtt, amelyek emlékét örökké megőrzöm a szívemben!

– Örülök neki – felelte Atalanta, miközben megigazította a napellenzős kalapját.

A szeme sarkából észrevett egy fekete ruhás nőt, akinek az arcát fátyol takarta. Sötét öltözéke élesen elütött a turisták színpompás kavalkádjától, és Atalanta azon tűnődött, vajon helyi özvegyasszony lehet-e. Ám a ruha túl drágának tűnt, a fátyol pedig egy olyan elegáns kis kalaphoz volt rögzítve, ami akár egy párizsi butikból is származhatott.

Ki lehet ő, és mit keres itt?

Kérdések, amelyekre valószínűleg sosem kap választ, korholta magát Atalanta.

– Van itt egy különleges hely – magyarázta a mellette álló angol hölgy. – Egy kis udvar azon az utcán lefelé. Szabadon bemehet, senki sem fogja feltartóztatni. Átsétálhat a derékig érő fehér kerítéshez az udvar túloldalán, ahonnan pompás kilátás nyílik a vízre és a távolban Velencére. A férjemmel gyakran álltunk ott hosszasan, és gyönyörködtünk a látványban. Mindig van valami új, amit felfedezhet itt az ember. Most is tökéletes idő van hozzá, napos és ragyogó. Jártunk itt esős időben is, de akkor közel sem olyan vidám a hely. – Egy pillanatra megérintette Atalanta karját. – Érezze jól magát itt, kedvesem!

Atalanta megköszönte a tanácsot, és elindult az utcán lefelé. Ahogy távolodott a nyüzsgő kereskedőktől, a mögötte lévők hangja lassan elhalkult, és minden elcsendesedett. A nyitott ablakokból érezni lehetett a friss fűszerekkel és fokhagymával készülő ételek illatát. Legfőképp rengeteg fokhagymával.

Atalanta megkönnyebbülten sóhajtott fel, és rájött, valójában nem az a típus, aki élvezi a tömeget. A csendben hirtelen újra hallotta a saját gondolatait.

Halkan felnevetett, majd belépett az udvarba, ahová az angol hölgy irányította. Egyenetlen, szürkés macskaköves ösvény vezetett a túloldalon lévő fehér fakerítésig.

Egy olajfa vetett gyenge árnyékot ide, a falon lévő drótkalitkában kis énekesmadarak csiripeltek, és idegesen repkedtek egyik rúdról a másikra. Atalanta a kerítésre támaszkodott. A fa felmelegedett a napon, és a megrepedezett festék érintését megnyugtatóan valóságosnak érezte. Olykor ez az újfajta, jómódú élet olyannak tűnt számára, mint egy bonyolult álom, amelyben egyik csodálatos nap követte a másikat, de amelyben mindig ott volt a felismerés, hogy valahogyan véget kell majd érjen. Valójában nem volt igazán gazdag, és nem tehetett meg bármit, amit csak akart. Igazából csak arra várt, hogy felébredjen a kis kollégiumi szobájában, ahol a szigorú házvezetőnő hamarosan dörömböl majd az ajtaján, és emlékezteti rá, hogy késésben van az óráról.

Hirtelen egy árnyék borította be Atalantát. Csak az utolsó pillanatban vette észre, annyira elmerült a gondolataiban, és a kezét feltartva fordult meg gyorsan, hogy ellökje magától azt, aki ilyen közel lépett hozzá.

Amikor belenézett a mélybarna szempárba, amelynek a gazdája fél órával korábban még csak a gondolataiban volt jelen, elakadt a lélegzete.

– Raoul – suttogta, miközben tekintete a férfi szeme fölött és a szája körül húzódó vonalakra és feszes ajkára szegeződött. – Korábban azt hittem, láttam magát egy pillanatra… de hát ön nem lehetne itt… Hogy…? – Alig volt ereje, hogy folytassa a kérdését.

Talán azért, mert korábban együtt győzték le a gonoszt, Atalanta szíve hevesen kezdett verni, és a szája is kiszáradt.

– Nem kellene ennyire eltávolodnia a tömegtől, Miss Ashford. Lehet, hogy nem biztonságos.

Az, hogy Raoul Miss Ashfordnak szólította, gyorsan visszarántotta a nőt a valóságba. Elpirult a saját merészségén, ugyanis a keresztnevén szólította a férfit, mintha olyan közeli viszonyban lennének. Lehet, hogy együtt fogtak el egy gyilkost, de sosem lettek igazi barátok.

Legalábbis Atalanta így ítélte meg a helyzetet.

Bosszantotta, hogy kétségei vannak a kapcsolatuk természetét illetően. Büszke volt arra, hogy miközben képes egészen bonyolult problémákat megoldani, nem tudja meghatározni, mi is kötötte össze őt és ezt a nyugtalanító férfit.

Erőltetett mosollyal körbemutatott.

– Szerintem itt teljes biztonságban vagyok. Nyaralok.

– Tudom – felelte Raoul, és továbbra is őt nézte, fürkésző tekintete mintha keresett volna valamit az arcán.

Ennyire megváltozott volna?

Velencébe indulása előtt Atalanta rendbe hozatta a haját, úgy gondolta, egy kis elegancia nem árt majd a nagy hírű szálloda tiszteletet parancsoló termeiben. Azonban aznap reggel alig sminkelte ki magát, és bár a ruhája elég divatos volt, a cipője kiválasztásakor inkább a kényelmes sétákra gondolt, semmint az eleganciára.

Raoulnak azért így is rá kellett ismernie a kissé különc nőre, akivel Bellevue-ben találkozott.

Így tehát egészen más okból tanulmányozhatta az arcát ilyen kitartóan.

Hirtelen minden a helyére került. Megértette, miért lehet itt a férfi, és miért jött utána ilyen messzire.

– Történt valami? – kérdezte. – Szüksége van a segítségemre?

Elképesztő bizonyossággal érezte, hogy bármit megtenne, bárhová elutazna, ha Raoul ezt kérné tőle. Talán van egy nővére, aki bajba került? Szinte semmit sem tudott a férfi magánéletéről. Csak annyit, hogy az apja francia és az anyja spanyol. De a testvéreiről, a személyes kapcsolatairól semmit. Olyan sok homályos folt volt vele kapcsolatban, amelyeket szeretett volna tisztázni, hogy jobban megértse.

Raoul elmosolyodott. Az a lassú mosoly volt ez, amelyet Atalanta olyan jól ismert. Az a kissé gőgös mosoly, amellyel távol tartotta magától az embereket, és ami miatt Atalanta mindig úgy érezte, hogy a férfi mulat rajta. Vajon rossz következtetést vont le? Vagy bekapott egy csalit, amit Raoul tudatosan húzott el előtte?

– Nincs szükségem a segítségére – felelte a férfi mély hangon. – De lehet, hogy önnek szüksége lesz az enyémre. Figyelik magát.

MÁSODIK FEJEZET

– Figyelnek? – ismételte Atalanta.

Eddig azt hitte, hogy Raoul az, aki figyeli őt a kalapja alól. De ha nem ő, akkor kicsoda?

És miért?

– Sss, halkan – figyelmeztette Raoul, és közelebb hajolt hozzá. – Tegyen úgy, mintha megint a kilátást csodálná.

Atalanta engedelmesen megfordult, és a vízen úszó csónakokat nézte, de nemigen tudta értékelni a tündöklő lagúnát. A szíve hevesen vert, és a fejében egyre csak az visszhangzott: Igazam volt, valami nincs itt rendben, éreztem, tudtam. Az ösztöneim nem tévedtek.

Egyrészt büszke volt arra, hogy bízhatott az ösztöneiben – ez egy felbecsülhetetlenül értékes képesség lehet az új munkája szempontjából –, ugyanakkor ráébredt, hogy ez egyben azt is jelentheti, hogy egyre ritkábban élvezheti az ártatlan pihenéssel töltött, nyugalmas időszakokat. Lehetséges egyáltalán szétválasztani a munkát a magánélettől? Mostantól mindenhol az érdeklődés középpontjában lesz? Olyan lett, mint egy filmsztár, akire folyton mutogatnak a körülötte lévők, sugdolóznának róla, vagy autogramot kérnek?

Lehetséges, hogy nem fogja tudni kiélvezni a pénzét és a lehetőségeit, az ezekkel elkerülhetetlenül együtt járó feladatai miatt?

– Párizsban voltam, és felhívtam önt, hogy elhívjam vacsorázni, de a komornyikja közölte velem, hogy Velencébe utazott. Volt olyan kedves, és megadta a szállodája címét. Velence híres a kiváló tengeri konyhájáról, ezért egy impulzív ötlettől vezérelve úgy döntöttem, átugrom ide pár napra, és elhívom egy kis városnézésre, ha van kedve hozzá. Nem fogom untatni a Piazza San Marcóval, inkább elviszem olyan helyekre, amelyek kevésbé ismertek, de éppolyan szépek, vagy talán még szebbek. Egy barátom egy valóságos dózsepalotában él. Minden szobáját látnia kell, hogy átélhesse az egykori pompáját. És ismerem a legjobb éttermeket itt. Nem hagyhatja el Velencét anélkül, hogy megkóstolna néhányat a helyi specialitásokból. A Sarde in saort és a rizottót.

Atalanta ismét a fakerítésbe kapaszkodott. Városnézés Velencében, egy gondolában Raoullal, aki olaszul beszél a csónakossal. Az olasz szavak az ő szájából talán még költőibben hangzanának. Talán, mert ennyire szereti ezt az országot?

Egy ilyen élmény egészen… romantikus lenne?

Majdnem elnevette magát ezen a szón. Ismerve, hogyan vélekedik Raoul a kapcsolatokról, Atalanta arra a következtetésre jutott, hogy a romantika az utolsó dolog, ami a férfi eszébe jutna, és valószínűleg inkább arról van szó, hogy kötelességének érezte megmutatni neki az országot, amely szinte a szülőhazája, mivel annyi versenyen vett már itt részt. Korábban egyszer azt mondta Atalantának, hogy mindig elérheti őt, ha levelet ír a római Hotel Benvenuto címére.

– Ma reggel, mikor útban voltam, hogy meglepjem önt – folytatta Raoul –, láttam, amint elhagyja a szállodát, és mielőtt megközelíthettem volna, hogy megszólítsam, észrevettem, hogy követi egy nő. Fekete ruhát és fátylat viselt.

Atalanta összeszűkítette a szemét. A leírás ismerősnek tűnt.

– Egy fekete ruhás nő fátyollal? Most itt van Muranóban. Éppen az imént láttam, mielőtt idesétáltam volna.

– És ő is látta magát idejönni – mondta Raoul komoran. – Sietve követtem önt, nehogy maga után jöjjön, és… – Elhallgatott.

– Gondolja, hogy ártani akar nekem?

A csendes udvar nyugalma éles ellentétben állt a gondolattal, hogy valaki rossz szándékkal követné Atalantát. És éppen ezért lehetett tökéletes hely egy támadásra. A madárcsicsergés és az olajfák ágai között susogó szellő andalító hatása alatt a potenciális áldozat teljesen gyanútlan lehet.

Atalanta lelki szemeivel már látta is: egy penge elrejtve a fekete öltözet alatt, és egy gyors döfés, miközben a nő elhalad mellette. Senki nem venne észre semmit, és mire riasztanák a hatóságokat, az elkövető nyomát bottal üthetnék, az ő holttestét pedig elszállítanák.

De nem volt ez a gondolat egy kissé túlzóan drámai? Miért akarna egy ismeretlen fekete ruhás nő ártani neki? Mi értelme lenne megsebesíteni vagy megölni őt? Hiszen ő senkivel szemben nem követett el semmiféle igazságtalanságot. Valóban nem, ugyanakkor elkapott egy gyilkost, és gondoskodott róla, hogy rács mögé kerüljön, ahol most a tárgyalásra és a halálbüntetésre vár. Az ő nyomozása miatt odaveszett egy élet. Vajon a rokonok akarnak bosszút állni? Vajon célponttá vált?

– Először csak meg akartam mutatni önnek Velencét, és gondoskodni róla, hogy nagyobb élményben legyen része, mint egy átlagos turistának, aki kizárólag az ismert látványosságokat látja. De most, hogy észrevettem ezt a nőt, aki követi önt, azt hiszem, fel kell ajánlanom a segítségemet a biztonsága érdekében. – Ez nem javaslatnak, inkább következtetésnek hangzott.

– Nem vagyok biztos benne, hogy helyesen látja a helyzetet. – Atalanta igyekezett erősnek mutatni magát. – Látta, hogy elhagyom a szállodát, és azt, hogy ez a fekete ruhás nő ugyanazon az úton halad, mint én, és most itt van a szigeten. Lehet, hogy ő is csak egy turista, aki üvegszuvenírt szeretne vásárolni. Rajtunk kívül rengeteg más nő van még itt. Nem lehet, hogy a jelenléte puszta véletlen?

– Természetesen lehetséges. De tényleg a veszélyes módját akarja választani annak, hogy ezt kiderítse?

Atalanta lassan vett egy mély levegőt. Hogy akarja-e? Nem volt jellemző rá, hogy olyan drámai fantáziálásba kezdjen, miszerint az élete veszélyben van, de nem is akart szükségtelenül kockáztatni. Még csak épphogy belekóstolt az új szakmájába, és szándékában állt jó egészségben folytatni.

Ellazította a kezét a kerítésen, és egy praktikus kérdést tett fel:

– Mit javasol?

– Egész nap kísérhetem önt a szigeten. Miután megvásárolta az üvegtárgyat, amit akart – mondta Raoul némi iróniával, mintha úgy gondolná, Atalanta már eddig is túl sok időt töltött ezzel –, visszamehetünk együtt Velencébe, megmutatom önnek a várost, és vacsorázunk. Meglátjuk, tovább követ-e minket a fekete ruhás nő, vagy eláll a szándékától, amint rájön, hogy maga már nincs egyedül, és nem olyan kiszolgáltatott.

A „kiszolgáltatott” szó kissé sértő volt. Igen, Atalanta egyedül volt itt nőként, de ez hozzátartozott az életéhez. Nem változtathatott rajta, és nem függhetett folyton Raoul jelenlététől.

– Meddig akar kísérgetni engem? – kérdezte halkan.

– Meddig? – ismételte a férfi, mintha nem értené.

– Igen, meddig. Egy napig? Egy hétig? Örökké? Ha az a nő akar tőlem valamit, nem fog lemondani róla csak, mert egy napra mellém szegődik valaki kísérőként.

– Ez talán felhívás keringőre? – kérdezte Raoul kedélyesen.

– Inkább racionális gondolkodás. Ön nem tud megvédeni engem a rossz szándékú emberektől. – Atalanta vett egy mély lélegzetet, és próbálta ezt az igazságot az elméjébe vésni. Saját döntése volt, hogy elfogadja a nagyapja által rá hagyományozott hivatást, és most vállalnia kellett a következményeket. – Ezenkívül még nem jelenthetjük ki, hogy ez a nő valami gonosz dologban sántikál.

Atalanta nem akarta olyan könnyen elfogadni, hogy sohasem lehet ideje saját magára, és nem nézhet várost anélkül, hogy ne vetne folyton óvatos pillantásokat a háta mögé. Úgy vélte, a nagyapja sem hagyhatta, hogy az életét tönkretegyék a bosszúszomjas ellenségekkel kapcsolatos félelmek.

– Rendben – lépett hátra egyet Raoul.

Atalanta hirtelen hideget érzett a karján. Miért utasította el a férfit ilyen nyersen? Talán félt attól, hogy érezné magát a társaságában? Attól, hogy a közös városnézés fesztelen légkörében megfeledkezne magáról, és fogékonyabbá válna Raoul vonzerejére?

Valójában jobban félt Raoul közelségétől, mint a titokzatos fekete ruhás nőtől?

– Most úgy fogok tenni, mintha elbúcsúznék, és elmennék, ön pedig maradjon itt, mintha nézelődne. De itt leszek a közelben, hogy segítsek, ha az a nő bármire is készülne. Mindig legyen nagyon óvatos. – Hangosan pedig ezt mondta: – Akkor holnap találkozunk. Már alig várom! Addig is viszontlátásra!

Látványosan meghajolt, majd elsétált.

Atalanta némi iróniával arra gondolt, hogy ez a kis színjáték aligha tévesztene meg bárkit, aki jól ismeri Raoult, de a fekete ruhás nő valószínűleg teljesen idegen volt, és minden bizonnyal egy piperkőc férfinak tartotta, aki épp próbál elbűvölni egy hölgyet egy városnézéssel, esetleg egy vacsorameghívással, vagy bármi mással, ami miatt másnapra találkozót beszéltek meg.

Kezét kipirult arcához emelte. Elégedett és a biztonságát fenyegető veszélyekről mit sem sejtő turistának kellett mutatnia magát. Mosolyt erőltetett az arcára, vetett egy utolsó, vágyakozó pillantást a lenyűgöző lagúna látképére, majd kisétált a kis udvarból.

A következő egy órában ellátogatott néhány műhelybe, ahol a mesterek üvegfúvó pipákkal dolgoztak, amelyek vége narancsvörösen izzott a kemencék forróságától, miközben a világhírű üvegtárgyakat formázták. A szuvenírektől roskadozó standoknál aventurinkancsókat, falitükröket és csillárokat csodált meg, alkudozott a kereskedőkkel, végül pedig beleegyezett, hogy megvásárol egy hatdarabos pohárkészletet, amelyet még aznap futárral a szállodájába szállítanak. Megkönnyebbült, hogy sikerült kiválasztania egy emlékezetes ajándékot, ugyanakkor furcsán csalódott volt, amiért mind ez idő alatt semmi rejtélyes nem történt.

Talán Raoul tévedett, és senki sem követte őt? Szándékosan eltúlozta volna a fekete ruhás, rejtőzködő nő jelentette veszélyt, hogy ezzel magyarázza meg, miért kellene Atalantának elfogadnia az ajánlatát, hogy együtt töltsenek el egy kis időt? A férfi talán megérezte a vonakodását, és úgy gondolta, további ösztönzésre van szüksége ahhoz, hogy igent mondjon?

De vajon miért nem ment bele Atalanta a játékba, és fogadta el Raoul ajánlatát, függetlenül attól, hogy igazolt-e a veszély?

Eltölthetett volna egy kellemes délutánt Raoullal egy elegáns gondolán, amely kecsesen siklik végig a megannyi kanálison, azután ellátogathattak volna abba a dózsepalotába, amelyet a férfi említett, majd friss tengeri herkentyűkből készült vacsorát fogyaszthatott volna egy meghitt kis étteremben. Az efféle, egy jóbarát társaságában eltöltött gondtalan pillanatok emléke sokkal többet jelentett volna, mint az értékes üvegtárgyak, amelyeket most megvásárolt.

Atalanta e rossz döntése miatt bosszankodott, miközben befordult egy mellékutcába, amely visszavezetett a kikötőhöz… vagy legalábbis ezt gondolta. Azonban ahogy elindult a göröngyös, macskaköves utcán, észrevette, hogy maga mögött hagyja az üvegfúvók nyüzsgő negyedét, és egy csendesebb környékre jut, ahol magánházak sorakoztak. Az egyszerű faajtók előtt virágokkal és fűszernövényekkel beültetett agyagcserepek álltak. A gyerekek, akik azon versenyeztek, hogy ki tudja messzebbre dobni a kavicsokat, elszaladtak, amikor megpillantották Atalantát, és hátrahagyták az apró köveket. Egy fémajtó csapódott be valahol, és egy kutya ugatása hallatszott a ház túloldaláról.

Amikor a kutya éles csaholása elhalt, Atalanta egy tompább hangra lett figyelmes. Léptek zaját hallotta a háta mögül.

A szája kiszáradt, a keze ökölbe szorult. Bárcsak lenne nála valami, amivel megvédhetné magát!… A tekintete alkalmas tárgyat keresett a közelben: egy vastag ágat, egy meglazult követ, de nem látott egyebet, csak a nevetségesen apró kavicsokat. Még homok sem volt sehol, amit megmarkolhatott volna, hogy az esetleges támadó szemébe szórja.

Hallgatnod kellett volna Raoulra.

A léptek zaja egyre hangosabb lett, mintha a mögötte lévő alak egyre közelebb érne. Haladjon tovább, vagy forduljon meg, hogy lássa, ki az? Az is lehet, hogy csak egy helyi lakos megy a dolgára, és teljesen ártalmatlan.

Hátrapillantott a válla fölött. Egy magas alakot látott, tetőtől talpig fekete ruhában… Megnyújtotta a lépteit. Hol van Raoul? Vajon még mindig figyeli? Vagy a kétkedésével elüldözte magától a férfit, aki azt gondolta, nincs szükség a segítségére?

Bal kéz felől észrevett egy nyitott faajtót. Odabent gyertyák halvány fénye világította meg a teret. Atalanta aranyhímzéses falvédőket látott, meg egy szentet ábrázoló szobrot egy falba vájt fülkében. Hirtelen ötlettől vezérelve belépett a helyiségbe, abban reménykedve, hogy az egy templom, és imádkozó embereket talál majd odabent.

Esetleg egy papot? Vagy bármilyen társaságot, amely védelmet nyújthat a számára.

De senkit sem volt ott. A levegőt a gyertyaviasz nehéz illata töltötte be. A pislákoló lángok megvilágították a szent márványból faragott vonásait. Atalanta nem tudta, kit ábrázolhat a nőalak.

Mögötte valami megmozdult. Már az előtt tudta, hogy megfordult volna, hogy a fekete ruhás nő az. Most, hogy közelebb ért hozzá, észrevette, hogy a nő egymagas vele, és hasonló testalkatú. A fátyoltól nem látta az arcát, és a korát sem tudta megállapítani, de az alak erőt és mozgékonyságot sugárzott, tehát nyilvánvalóan nem egy szigetlakó özvegyasszonyról volt szó.

– Egész délelőtt követett engem – szólította meg Atalanta, hogy kezébe vegye az irányítást. – Akár el is árulhatja, miért.

– Vártam a megfelelő pillanatot, hogy beszéljek magával – felelte a nő halkan, szinte suttogva, mint aki alig kap levegőt. – Többször is elbizonytalanodtam, hogy megtegyem-e. Amikor az a férfi odament önhöz, biztos voltam benne, hogy meghívja, hogy együtt nézzenek körül a szigeten, és ezzel elszalasztom a lehetőséget. Utáltam magam, hogy annyira megkönnyebbültem. A gondolattól, hogy nem kell cselekednem.

Atalanta oldalra billentette a fejét. A nő egyáltalán nem tűnt ellenségesnek, semmi jel nem mutatott arra, hogy bántani akarná. Inkább olyan… bizonytalan volt, mint aki fél.

– Miben segíthetek? – kérdezte Atalanta.

– Tudom, hogy ön Clarence Ashford örököse.

Atalanta felszisszent, amikor meghallotta a nagyapja nevét.

– Nem mondhatom el, honnan ismertem őt – folytatta a nő. – Az életemnek arra az időszakára kellene visszatekintenem, amelyet inkább elfelejtenék. De tett valamit értem, amit soha nem tudok meghálálni. Megmentett mindent, ami voltam, mindent, amim volt. – A nő egy pillanatra elhallgatott, mintha mégiscsak visszaemlékezett volna arra az időszakra. – Azt mondta, ha valaha ismét szükségem lenne rá, keressem meg – folytatta, majd kurtán felnevetett. – Biztos voltam benne, hogy erre soha többé nem kerül sor. Hiszen megtanultam a leckét. Többé nem kockáztatok. És lám, most mégis itt vagyok, és segítséget kérek.

– Mi történt? – kérdezte Atalanta.

A nő egy pillanatig habozott.

– Amit most elmondok önnek, az az, amit hiszek, nem az, amit tényként bizonyítani tudok. Megérzéseken alapul. Az anyai ösztöneimen.

Atalanta várt. A helyiség hűvös levegője kellemes volt, akárcsak a szent szobor csendes társasága. Talán az is egy anyát ábrázolt?

– Régi velencei családból származom – folytatta a nő. – A város megépülése óta itt élünk. Kereskedtünk és utaztunk. Azt hittük, miénk a világ – mondta némi büszkeséggel a hangjában. – Amerre csak jártunk, a selyemút mentén mindenfelé házakat és várakat építettünk.

Atalantán izgatottság lett úrrá, amikor meghallotta a híres kereskedelmi útvonal nevét, amely Kína szívébe vezetett.

– Vannak régi velencei várak a görög Szantorini szigetén is. Néhány távoli rokonom még ma is ott él. Nyár elején – a nő hangja elcsuklott egy pillanatra – a lányom, Letitia odautazott, hogy egy idős hölgy mellett legyen társalkodónő. Olvasott neki, bevásárolt, sétált vele. Mindkét fél számára kielégítő volt, mivel az idős hölgynek szüksége volt valakire, a lányomnak pedig maradt ideje a sziget felfedezésére, amikor a nő aludt vagy pihent. Mindig is vadóc gyerek volt, aki látni akarta a világot.

– Én is ilyen voltam gyerekkoromban – jegyezte meg Atalanta mosolyogva.

A nő, mintha meg sem hallotta volna, lassan folytatta:

– A lányom tehát elutazott Szantorinire. Kaptam tőle néhány levelet. Boldognak tűnt, tele volt tervekkel. Magával vitte a fényképezőgépet, és gyönyörű helyekről készített felvételeket: a vörös és fekete tengerpartokról, a munkájukat végző halászok festői látványáról. Fotós akart lenni. A férjem nagyon ellenezte. Ő úgy gondolja, hogy a nők dolga, hogy férjhez menjenek, és gyereket szüljenek. De Titia még olyan fiatal volt! Csak tizenkilenc…

Atalanta döbbenten vette észre, hogy a nő folyamatosan múlt időben beszél a lányról. Vajon ez azt jelenti, hogy…?

– Múlt héten kaptuk a hírt, hogy… – folytatta az asszony, és nagyot nyelt. – Hogy Titia meghalt. A tengerbe zuhant egy szikláról. Neki… mindig is tériszonya volt, és mielőtt elutazott volna, a lelkére kötöttük, hogy ne nézzen a kamerába, ha egy szikla szélén áll, mert megszédülhet és leeshet. Mondtuk neki, hogy ne kockáztasson… – A nő hangja elcsuklott.

Atalanta megérintette a karját.

– Annyira sajnálom!

– Nem tudom elhinni, hogy meghalt – folytatta a nő elfojtott hangon. – Éjjelente álmatlanul fekszem, és arra gondolok, biztosan valami tévedésről van szó. Haza fog jönni. Haza kell jönnie.

A nő zokogásban tört ki, a könnyei potyogtak a fátyla alól. Atalanta megszorította a karját, és érezte, semmi olyat nem tudna mondani, amivel segíthetne.

A nő vett egy mély lélegzetet, és folytatta:

– Nem tudom elhinni, hogy meghalt. De azt sem, hogy balesetet szenvedett. Azt hiszem… megölték.

HARMADIK FEJEZET

– Megölték? – ismételte Atalanta elképedve. – Miért gondolja ezt?

– A legutolsó levele miatt. Azt írta, hogy hamarosan valamilyen hírrel fog szolgálni. Egy sokkoló hírrel. – A nő nyomatékosan gesztikulált. – Azt hittem, talán megismerkedett egy fiatalemberrel, vagy valakivel, aki tovább fűtötte benne a vágyat, hogy fényképész legyen. Hogy azzal lepi majd meg az apját és engem, hogy férjhez megy, vagy New Yorkba költözik, hogy egy újságnál dolgozzon, vagy valami más hasonlóval, amit a meggondolatlan fiatal lányok csinálnak. – A nő szipogott egyet. – De most már biztos vagyok benne, hogy azt akarta mondani, hogy felfedett egy veszélyes titkot, és azért ölték meg, hogy elhallgattassák. Csak így lehetett.

Atalanta gondosan mérlegelte a válaszát. Nem akarta megbántani a nőt azzal, hogy félvállról elutasítja a feltételezését, ugyanakkor nem igazán tudta elfogadni, hogy közvetlen kapcsolat lenne a levélben írt titokzatos kijelentés és a lány hirtelen, látszólag baleset okozta halála között. Az emberek hajlamosak más megvilágításban látni ártatlan eseményeket, ha meg vannak győződve arról, hogy valami nincs rendben.

– Ezt nem tudhatja – mondta végül halkan. – Milyen hatalmas titokra bukkanhatott a lánya, ha egy idős hölggyel élt?

– A szóban forgó idős hölgy a kastélyban lakik ugyan, de nem ő tulajdonos. – A nő sietve, kissé rekedtes hangon előadta az elméletét. – A kastély az unokaöccse, Pietro Bucardi tulajdona, aki egy sikeres üzletember. Ő és a felesége, Victoria gyakran hív vendégeket a kastélyába, hogy lenyűgözze őket a hely pompájával. Hallottam, hogy befektetőket szokott keresni a terveihez. Mi van, ha a tervekkel kapcsolatban a lányom rájött valamire?

– Gondolja, hogy a férfi megölte volna? Hogy megőrizze a titkát?

– Ha pénzről van szó, az emberek bármire képesek. Bármire! – felelte a nő határozottan. – Ki kell derítenie, mi történt. Nem tudok együtt élni azzal a gondolattal, hogy megölték a lányomat, és a gyilkos szabadon járkál.

– Ezt megértem, de… mégis hogyan fedhetnék fel egy ilyen ügyet?

– Az idős néninek most új társalkodónőre van szüksége. Mivel a Bucardi család annyira elégedett volt Letitiával, megígértem, hogy körülnézek, találok-e valakit a helyére. Ajánlhatnám magát. Írhatok néhány ajánlást, hogy elfogadják. Kérem, menjen oda, és nyomozza ki! Segítsen, hogy megnyugodhassak! – A nő megfogta és megszorította Atalanta kezét. – Gyűlölöm a feltételezést is, hogy megölték. Őszintén. Szívesebben fogadnám el, hogy baleset volt, és együtt kell élnem azzal, hogy soha többé nem jön haza. Akkor elkezdhetem feldolgozni az elvesztését. Ha ez lehetséges egyáltalán. De először is tudnom kell, hogyan halt meg. Hogy valóban baleset volt-e, és egyedül volt ott azon a sziklán. Hogy senki sem volt vele, aki lelökte volna. Ha odamegy, és a saját szemével látja a dolgokat, ki tudja nyomozni, hogy mi történt. A lányom holmija még mindig ott van. Victoria megígérte, hogy összecsomagolja és elküldi nekünk, de egyelőre még nem tette. Letitia rengeteg fényképet készített, és albumokba rendezte őket. Derítse ki, mi van a fotókon. Hogy vajon így fedezett-e fel valamit. Talán talál bizonyítékot arra, amire Letitia rájött, és kideríti, ki érezhette magát fenyegetve általa.

Atalanta vett egy mély lélegzetet. A fényképeken valóban lehetnek nyomok.

De még, ha így is lenne… A feladat hatalmasnak és szinte megoldhatatlannak tűnt egy kívülről érkező számára, aki új társalkodónőként lép színre. Valamennyit érdeklődhet udvariasan az elődje után, de ennél sokkal többet nem tehet. Máskülönben nem kívánt figyelmet vonna magára, az pedig meghiúsítana a célt.

– Miért nem megy oda ön? Hiszen a családhoz tartozik, és nálam több kérdést tehetne fel.

– Én nem tudnék objektív lenni. Vagy becsapnám magam, vagy elhamarkodott következtetésekre jutnék. Szükségem van valakire, aki személyesen nem érintett, és nyitott elmével, elfogulatlanul tudja szemlélni a dolgokat. Ön képes erre, és tökéletesen alkalmas a társalkodónői szerepre is. Elég kifinomultnak tűnik ahhoz, hogy megfeleljen az ízléssel és műveltséggel kapcsolatos elvárásaiknak. És nem áll fölöttük.

Atalanta nem tudta eldönteni, hogy bóknak vagy inkább sértésnek vegye a személye efféle megítélését.

– Társalkodónőként olyan helyzetben lesz – folytatta a nő –, hogy a háttérbe húzódva mindent láthat és hallhat. – Sürgetően, mégis kedvesen szorította meg Atalanta kezét. – Olyan sokat köszönhetek a nagyapjának! Új életet adott nekem. Most önt is erre kérem, és arra, hogy nyugtassa meg a lelkemet. Gondolja át, kérem! Bőségesen megjutalmazom a fáradságát. – Az utolsó szavakat szinte mellékesen tette hozzá.

– Nincs szükségem bőséges jutalomra – felelte Atalanta sietve. – A nagyapám mindig is erkölcsi kötelességének tekintette segíteni másoknak, megoldani az ügyeket, ha egyszer valakinek megvan hozzá a képessége.

– Akkor legalább hadd szervezzem meg az útját Szantorinire. A részleteket elküldöm a szállodájába. A szigeten a Bucardi család alkalmazásában áll majd, és fizetést kap tőlük.

Atalanta kissé kényelmetlenül érezte magát attól, hogy pénzt fogadjon el egy olyan pozícióért, amit nem érdemelt ki, hiszen aligha volt képzett társalkodónő, de úgy gondolta, ezt később még tisztázhatja. Viszont nagyon szerette volna látni Szantorinit. Nem sokat tudott róla, de vágyott arra, hogy megismerje a sziget mindennapjait, hogy bejárja a sziklák menti sétányokat, és gyönyörködjön a végtelen tenger látványában. Elképzelte, hogy ezek a szigetek egykor a hatalmas görög birodalom részei voltak, amelyről gyerekként sokat olvasott, amikor falta a trójai háború és a görög hősök és hősnők történeteit. Még a nevét is egy görög mitológiai alakról kapta: Atalantéról, a vadászról. A születésekor nevezték így el, jóval azelőtt, hogy a nagyapja arra kérte volna, lépjen a nyomdokaiba, és vadásszon gyilkosokra.

Végül bólintott. Elhatározásra jutott. Úgy tűnt, nyaralás ide vagy oda, eljött az ideje, hogy ismét egy gyilkos nyomába eredjen.

Már ha valóban gyilkosságról van szó – emlékeztette magát –, és ez a szegény, gyászoló anya nem téved, amikor kételkedik abban, hogy a lányát egy értelmetlen baleset ragadta el tőle.

– Nem ígérhetek semmit – figyelmeztette a nőt.

– Ezt megértem. Én csak tudni akarom, hogy megtettük, amit lehet. A kislányomért. – A nő ismét a könnyeivel küszködött. – Nem álltam készen rá, hogy elengedjem őt a nagyvilágba, hogy engedjem, hogy Amerikában dolgozzon, vagy férjhez menjen. Most pedig örökre el kell őt engednem. Hogy lehet ezt elviselni?

Atalanta lehajtotta a fejét, és a padlót nézte, amíg a nő sírt. Lehetetlen volt bármi vigasztalót mondani. Az anya szíve összetört. És soha többé nem forr össze. A gyermeke elvesztése okozta fájdalom az egész életét végig fogja kísérni.

Mindössze annyit segíthetett, hogy megpróbálja kideríteni az igazságot, hogy biztosítsa a nőt, hogy baleset történt, vagy…

Atalanta megnedvesítette az ajkát. Rémisztő volt a gondolat, hogy esetleg mégsem balesetről van szó. Nemcsak az anya számára, akinek a gyászon túl még ezt a fájdalmat is el kellene elviselnie, de neki magának is. Ha elmegy Szantorinire, hogy egy meggyilkolt személy helyébe lépjen, aki talán a kastélyban tett felfedezése miatt vesztette el az életét… vajon őt is veszély fenyegeti?

Nagyon óvatosnak kell majd lennie, hogy ne lepleződjön le, és minél tovább el tudja rejteni a valódi szándékát.

– Ha megszervezi a bemutatkozást… A szállodámban megtalál. Még pár napig ott fogok megszállni. Eredetileg Firenzébe akartam utazni, de azt most el kell halasztanom.

– Köszönöm. – A nő hátrálni kezdett, és kis híján megbotlott. – Köszönöm. Mindent előkészítek, és értesítem. – Gyorsan elhagyta a helyiséget, sötét alakja egy pillanatra eltakarta a napfényt.

Talpig feketét viselt, hiszen a lányát gyászolta. Raoul pedig azt feltételezte róla, hogy egy bosszúálló gyilkos…

Bár ezt a gondolatot Atalanta ekkorra elvetette, a helyzete továbbra is megfontolást igényelt. Az imént vállalt el egy bonyolult megbízást, amelyhez alig kapott némi információt. Csak annyit tudott, hogy egy tizenkilenc éves lány meghalt, miután leesett egy szikláról. Hol kezdje?

Atalanta a tenyerébe temette az arcát. Hogyan fogjon bele? Kivel beszéljen? És legfőképpen, hogyan deríthet ki valami hasznosat anélkül, hogy felhívná magára a figyelmet? Mert ha észreveszik, hogy érdeklődik az elődje halála iránt, az a saját vesztét okozhatja.

Újabb árny takarta el a bejáratot. Csak nem jött vissza a nő? Atalanta megdermedt, minden érzékszerve kiélesedett, ahogy az alak belépett. Magas, széles vállú férfi volt, könnyű öltönyben, kalapban.

Raoul.

A félhomályos gyertyafényben Atalanta látta a férfi komor tekintetét.

– Miért ment ebbe bele? – kérdezte Raoul halkan. – Nem hallottam mindent odakintről, de nagyjából értem, miről van szó. Kész veszélybe sodorni magát, hogy kiderítse, mi történt azzal a lánnyal.

– Egy kétségbeesett anya kért rá. Aligha utasíthattam vissza. Ezen- kívül, mindig is szerettem volna látni Szantorinit.

Raoul értetlenül rázta a fejét.

– Nem veszi elég komolyan ezt, Atalanta. Pedig mindketten tudjuk, mivel jár az ilyesmi. Az igazságot sohasem adják ingyen. Ára van. És alig tud valamit az ügyről.

– Pont ennyit tudtam akkor is, amikor igent mondtam Eugénie Frontenac kérésére Párizsban, hogy kivizsgáljam azt a névtelen levelet, amelyben a leendő férje meggyilkolásával vádolták. Gondolkodás nélkül belevágtam, elkísértem Provence-ba, és működött a dolog. – Hirtelen rájött, mennyire könnyelműnek hangzik, amit mond, és sietve hozzátette: – Persze az ön segítségének köszönhetően.

Raoul cinikusan mosolygott rá.

– És most ki fog önnek segíteni? Magára lesz utalva abban a házban. A család tagjai is érintettek lehetnek, vagy valaki a személyzetből. Találkoztam már a Bucardi házaspárral. Nagyon elbűvölőek tudnak lenni, amikor társasági vacsorát adnak, de mindketten befolyásos családból származnak, és szeretik, ha minden az ő elképzelésük szerint történik.

Úgy tűnt, Raoul még több részletet akar megosztani, és Atalanta izgatottan várta, hogy képet alkothasson arról a családról, amelyhez hamarosan neki is köze lesz. Talán Raoul az idős hölgyet is ismeri, akinél dolgozni fog, és megtudhatja, mennyit vár majd tőle. Elvégre a nyomozáshoz szüksége lesz egy kis szabadidőre. Vagy talán az is elég lesz, ha egyszerűen csak jelen van – például a vacsorákon vagy más családi összejöveteleken –, hogy érzékelje a feszültségeket, és megfejtse a családon belüli dinamikát?

– Miért teszi ki magát veszélynek, csak mert egy nő, aki még az arcát is elfedi, erre kéri? – kérdezte Raoul elkeseredetten. – Lehet, hogy csak kitalálta az egészet.

– Miért tette volna? Az imént említette, hogy ismeri Bucardiékat.

– A versenyekről.

Vagyis sohasem váltott velük néhány udvarias szónál többet?

– De azt azért ki tudná deríteni, hogy van-e kastélyuk Szantorinin, igaz? És hogy Mr. Bucardinak valóban van-e egy idős nagynénje, aki társalkodónőt keres, mert az előző meghalt egy szerencsétlen balesetben. Akkor legalább ezekben a részletekben biztosak lehetnénk. Ráadásul a fekete ruhás nő megígérte, hogy bemutat a családnak. Bucardiék kérték meg, hogy találjon egy új társalkodónőt. Ez nem támasztja alá a történetét?

– Úgy tűnik, valóban van egy kastélyuk Szantorinin, ahol nyaranta tartózkodnak.

– Tessék, tehát minden stimmel. – Atalanta megkönnyebbült, hogy nem hazudtak neki. Raoul azt hitte, annyira naiv, hogy mindent elhisz, amit mondanak neki, de ő be fogja bebizonyítani az ellenkezőjét. Megnyugtatásképpen a férfi karjára tette a kezét. – Megkérem Renard-t, hogy végezzen egy kis kutatást. Általában nagyon alapos. De szinte biztos vagyok benne, hogy a nő történetének az a része, miszerint a lánya Bucardiéknak dolgozott, igaznak bizonyul majd. Azt persze nem fogjuk tudni, hogy Letitiát valóban lelökték-e a szikláról. Ezt egyelőre csak az anyja gondolja így. Lehetséges, hogy azért jutott erre a következtetésre, mert nem tudja elfogadni, hogy a halál magával ragadott egy ilyen fiatal lányt? Egy ilyen haláleset annyira elképzelhetetlen, hogy mindenáron valami más okot akarnak találni rá. Hogy valaki szántszándékkal tette. De ez nincs feltétlenül így. Ha be tudom bizonyítani, hogy valóban balesetről van szó, azzal lecsillapíthatom a gondolatait. Máskülönben egész életében zaklatja majd ez a kérdés.

– Értem, mire gondol – mondta Raoul, és elgondolkodva összevonta a szemöldökét. – De innen – mutatott körbe – nem tudja megítélni, hogy mi történt egy távoli szigeten. Oda kell mennie, hogy kiderítse, ott pedig veszélyben lesz. Egy ilyen kastélyban magas tornyok vannak, meg sötét, mély pincék; és egy tengerre néző terasz, ahol csak egy alacsony korlát választja majd el önt az óceántól odalent. Egyetlen finom lökés a hátán, miközben a kilátást csodálja…

Atalanta szinte érezte a hirtelen lökést, amely kibillenti az egyensúlyából, és amelytől a teste a mélybe zuhan, majd a vízbe csapódik. Felszisszent. De Raoul csupán próbára akarta tenni, hogy valóban belegondolt-e a helyzetbe.

– Ha valóban van ott egy gyilkos, biztosan nem lesz olyan ostoba, hogy ilyen hamar újra öljön, nem igaz? Egy baleset még elképzelhető, na de kettő egymás után?

Raoul megrázta a fejét.

– Nem ez a lényeg. Gondolja át, mit vállal! – Pár pillanatnyi szünet után hozzátette: – Nem kell egyedül csinálnia.

Atalanta meredten nézett rá. Vajon arra gondol, amire ő?

Korábban nemet mondott Raoulnak, és nem sokkal azután megbánta. Nem kellene ugyanazt a hibát elkövetnie ismét. De mégis, miért ajánlotta ezt fel?

– Tényleg eljönne velem, ha kérném? Vagy csak azt akarja, hogy hívjam, hogy aztán azt mondhassa, nincs ideje? – Próbálta kitalálni, miért akarna a férfi belefolyni az ügyébe… egy olyan ügybe, amire az imént még azt mondta, túl kockázatos elvállalni.

Fel kellett tennie néhány kérdést, miközben pontosan tudta, hogy Raoul túlzottan okos és óvatos ahhoz, hogy a kelleténél többet eláruljon.

A férfi a szemébe nézett.

– Csak azt akarom tudni, hogy a legutóbbi alkalommal hasznosnak ítélte-e a jelenlétemet.

Hasznosnak és felkavarónak, dühítőnek és figyelemelterelőnek, mindnek egyszerre. Raoul kihívás elé állította Atalantát, hogy ne csak az ügyet, hanem saját magát, a motivációit, gondolatait és érzéseit is vizsgálja.

– Igen – felelte kissé tétován.

Raoul nevetett.

– Ez nem hangzott valami meggyőzően.

– Igen, hasznos volt a jelenléte… ezt ön is tudja – felelte Atalanta türelmetlenül. – Soha nem kaptam volna el a gyilkost az ön segítsége nélkül.

– Ez az, amit hallani akartam. Ha megváltoztatom a programomat, hogy belevágjak ebbe az ügybe, szeretném tudni, hogy valóban értékes segítség vagyok. Egyenrangú partner. Nem olyasvalaki, akinek csak az izmaira van szükség, amikor a gyilkost az ön zseniális következtetései már sarokba szorították.

Atalanta az ajkába harapott. Próbált úgy tenni, mintha valóban tépelődne.

– Egyenrangú partner? Nem tudom, hogy volt-e olyan értékes a hozzájárulása legutóbb. Folyamatosan tévútra vitt.

– Az elméleteit teszteltem – felelte Raoul kissé sértődötten. – Szüksége van valakire, aki próbára teszi, és nem követi vakon, amit javasol.

Atalanta magában kénytelen volt elismerni, hogy a férfinak ebben igaza van, de neki sohasem vallotta volna be.

– Mit értett azalatt, hogy megváltoztatja a programját? Hát nem versenyeken kell lennie?

– Valójában van két szabad hetem. Úgy terveztem, hogy meglátogatok néhány szponzort, de azt is megígértem, hogy utánanézek szervezhetnénk-e egy versenyt egy szigeten, hasonlót a krétaihoz. Szantorini is felmerült mint opció. Fogalmam sincs, hogy van-e megfelelő útvonal, így elutazhatnék oda azzal az ürüggyel, hogy felmérjem a lehetőségeket, miközben valójában önnel nyomoznék a lány halála ügyében – magyarázta Raoul csillogó barna szemével. – Mit szól?

– Ez ragyogó ötlet – felelte Atalanta, miközben igyekezett visszafogni kitörő örömét, amiért többet láthatja Raoult.

Nem kellene túlértékelnie a közös munka előnyeit. A férfi valószínűleg csak bosszantani fogja a megjegyzéseivel és a dolgokhoz való hozzáállásával.

– Rendben, akkor ezt megbeszéltük. – Raoul ezzel sarkon fordult.

– Megvettem az üvegtárgyakat – jegyezte meg Atalanta sietve. – Ha még mindig szeretné megnézni Velencét, a barátja dózsepalotáját, és utána vacsorázni ma este…

Raoul megtorpant. A nő egy pillanatig biztos volt benne, hogy hallja, amint a férfi halkan felnevet.

– Sajnos ez nem fog menni – felelte Raoul végül. – Tudja, ha a következő napokban el kell utaznom Szantorinire, hogy segítsek önnek, akkor előbb be kell fejeznem az itteni dolgaimat. Ez pedig azt jelenti, hogy teljesítenem kell az ígéretemet, hogy elviszek egy másik hölgyet vacsorázni. Ma este.

Atalanta gyűlölte, hogy pír kúszik az arcára. Raoul mindig ezt csinálta. Mondott valamit, de valójában mást értett alatta. Összezavarta, felkavarta, és végül magára hagyta, hogy próbálja kibogozni, mi is történt.

– Sajnálom – felelte Atalanta. – Nem akartam tolakodó lenni. – Ostobaság volt emlékeztetnie a férfit a korábbi ajánlatára.

– Ne aggódjon! Hamarosan úgyis eleget fogjuk látni egymást.

– Úgy hangzik, mintha nem igazán várná – szólt a férfi után, miközben az kilépett a helyiségből.

Eltűnt a nő látóteréből, de aztán visszafordult, és bedugta a fejét az ajtón.

– Csak a maga nevében beszéljen, Miss Ashford. Én várom, hogy Szantorinire utazzak, mert csodálatos sziget. Hogy ön élvezni fogja-e a társaságomat vagy sem, az már magán múlik.

És tessék, már megint ezt csinálja!, gondolta Atalanta, félig bosszúsan, félig kedélyesen. Magamra hagy, hogy próbáljam megfejteni, mégis mit akart mondani ezzel az utóbbi megjegyzéssel. Talán egyszerűen el kellene engednem a vele szemben támasztott elvárásaimat, és meglátom, mit hozhat ez az együttműködés?

Ez a fejlemény mindenesetre teljesen megváltoztatta a nyaralás perspektíváját. Atalanta hamarosan elhagyja Velencét, és egy gyönyörű görög szigetre indul, hogy egy fiatal nő véletlen bekövetkezett halálával kapcsolatban a dolgok mélyére ásson.

Egy új ügy, egy új esély, hogy próbára tegye a képességeit egy bonyolult rejtély megoldásában.