© N. Nagy Zoltán, 2024

© Gabo Könyvkiadó

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Kiadja a Gabo Könyvkiadó

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Szerkesztő: Szabó István Zoltán (steve)

Borítóterv: Müller Péter

Tördelés: KFBook Design Stúdió

Korrektor: Kótai Katalin

ISBN 978-963-566-753-6

gabo.hu

facebook.com/GABOKIADO

instagram.com/gabo_kiado

A Gabo Kiadó e-könyveinek kizárólagos terjesztője a DiBookSale Zrt.

Elektronikus verzió v1.0

ELSŐ RÉSZ

BABITS MIHÁLY: FEKETE ORSZÁG

Fekete országot álmodtam én,

ahol minden fekete volt,

minden fekete, de nem csak kívül:

csontig, velőig fekete,

fekete,

fekete, fekete, fekete.

(részlet)

Győr-Moson-Sopron megye, 2015. május 13. szerda

A rémfa nem volt a helyén.

Józsi nem tartozott az okosabb segédek közé, de azt még ő is tudta, hogy a rémfának az istálló mögött a mocskos kerítéssel körbevett, befelé lejtő betonplaccon kellett volna állnia.

Amelyiknek a közepén az a lyuk volt.

Józsi megborzongott. Még mindig nem tudott hozzászokni.

Ahova a vér folyt.

A rémfa azonban nem volt ott. Nem is látta sehol. Visszament a birtok bejáratához, és benézett a használaton kívüli vályogházba, aminek az oldalához támasztotta a biciklijét. A koszos földet lomok és rozsdás szerszámok borították, az egyik sarokban szürke vödröket halmoztak fel. A rémfát nem látta sehol. Átfutott a takarmányt tároló raktárépületekbe, de ott sem találta. Kezdett ideges lenni. Bár még volt fél óra, amíg a gazda megérkezik, de őt azért alkalmazták, hogy fél ötre mindent előkészítsen.

A látóhatár végén emelkedő nap felé nézett.

Ha nem lesz kész, a gazda mérges lesz. Józsi pontosan tudta, milyen, amikor a gazda megharagszik. Nyelvével belülről óvatosan megérintette feldagadt ajkait.

Összeráncolta a homlokát, szapora léptekkel újra a vágóhídhoz ment, és amilyen gyorsan csak lehetett, átvizsgált mindent. Arrébb pakolta a húsos ládákat, átforgatta a kampókat, majd gyorsan benyitott a sarokból nyíló vasajtón. Szégyenkezve, lángoló arccal pillantott végig a hideg csempéken és a rudakon, aztán visszacsukta az ajtót, és ellenőrizte a helyiséget, ahol az állatok leöléséhez szükséges eszközöket tartották. Máskor nem mert volna a pisztoly és a hatalmas hentelőkés közelébe menni, de most úgy ítélte meg, mindennél fontosabb, hogy megtalálja a rémfát.

A gazda tegnap előre megmondta, hogy ma reggelre készítse ki, mert lehet, hogy vágás lesz. Józsi tudta, hogy a legtöbb ember ostobának tartja, de igyekezett fejlődni. Ezerszer emlékeztette magát mindenre, és próbálta megtalálni az összefüggéseket, de sokszor elfelejtett dolgokat. Először örült, amikor eszébe jutott, hogy általában ősszel van vágás, mert a tehenek nyáron híznak, de rögtön megbánta, amikor ezt fülig érő szájjal odavetette a gazdának.

A gazda kirúgta a lábait, és amikor a földre esett, az arcába vágott.

Józsi eleinte szégyellte, hogy a gazda megüti, elvégre háromszor nagyobb volt nála. A gazdában azonban volt valami nyugtalan, belső erő, ami eltüntette a különbséget. Józsi érezte, hogy a gazdában lévő erő nemcsak kiszámíthatatlan, de gonosz is. Legjobban akkor félt tőle, amikor verés közben a fülébe suttogott.

Nem elég jónak lenni, te dagadt barom. Jónak is kell látszani.

Legalább két hónap kellett, mire Józsi rájött, mit jelenthetnek ezek a szavak, de a mai napig előfordult, hogy mégis elbizonytalanodott benne.

A hűtőkamrában és az irodai épületben sem találta a rémfát. Nagyjából tíz perce lehetett még. A keze reszketni kezdett. Ráadásul az állatok megérezték a jelenlétét, és mozgolódni kezdtek. Néhány tehén fel is bődült.

A homloka izzadt, amikor a marhák istállója felé indult. Kinyitotta a hatalmas kaput, és lassan, de mégis határozottan végiglépdelt az állatok előtt. A hosszú épületben legalább ötven Holstein-fríz tehén kapott helyet kétoldalt, gerendákkal elválasztva egymástól, és helyet hagyva középen egy útnak. Józsi tudta, hogy a tehenek nem ijedhetnek meg, mert előfordulhat, hogy visszaesik a tejtermelésük, ezért próbált olyan magabiztosnak látszani, amennyire csak tudott. Az állatok szuszogva, morogva tapodták a lábuk alá szórt szalmát, és a fejüket kidugták a réseken. Józsi orrát megcsapta a bűzük.

Éhesek, gondolta, ahogy az óriási, üveges szemekbe nézett.

Az utolsó métereket futva tette meg, lihegve zárta be az épület kapuját, és tanácstalanul nézett körbe.

Most már csak egyetlen helyen lehet.

Behunyta a szemét.

A bikaház.

A gazdának mindig csak egy bikája volt, és a mostani az eddigi legnagyobb. Józsi félt tőle, és tudta, hogy az állat érzi ezt. Akárhányszor a közelébe ment, kaparta a földet, prüszkölt, és mereven nézte azzal a sunyi szemével.

A nap feljebb hágott a szürke égen.

Józsi ruhája mostanra egészen átizzadt. Remegő lábakkal futott a karám szélén álló jókora fészerhez. Ahogy elérte a deszkafalat, nehéz, gyomorforgató szag vágta mellbe.

Vér és ürülék.

Reszketve pillantott be az egyik üvegablakon.

A rémfa a fészer közepén magasodott. Józsi nem tudta, miért hívják rémfának ezt a fogas állványt, de találó elnevezés volt. Két lemészárolt állatot is elbírt, ahogy vágás után mereven állt a betonplacc közepén lévő kör fölött. Józsi olyankor sosem mert a közelbe menni. Az állatokból a lyukba folyó vér látványa az apját juttatta eszébe. Neki is úgy folyt a vér a fejéből, amikor akkor érte ment a kocsmába.

A rémfán most nem állat lógott. Valaki vértől iszamós beleket és belső szerveket aggatott rá. Mellette a szalmán egy hatalmas fekete test feküdt, amely körül megtermett, zöld legyek százai keringtek. Villámsebesen a földre ereszkedett.

A bika!

Józsi nem tudta, mit csináljon. Egy része örült, hogy az ördögi állat kilehelte a lelkét, de a másik része értetlen maradt.

Ahogy a ház mellett térdelt a földön, a karám túloldalán megpillantotta a gazda Audiját.

Megzavarodva nézett maga elé. Erőlködve járatta az agyát, tudta, hogy megint valami fontos dolgot nem lát át.

A birtok legalább tíz kilométerre volt Győrtől a semmi közepén. A főútról le kellett kanyarodni, és legalább negyedórát kellett tekerni, amíg biciklivel ideért, ezért is szokott fél négykor kelni. A gazda senkinek nem engedte meg, hogy a birtokon aludjon. Józsi tudta, hogy éjszakánként kétszer egy biztonsági cég terepjáróval ellenőrzi a kerítést és a kapukat, de belülre ők sem jöhetnek, mert a teheneknek nyugalomra van szükségük.

Ólstájnfrísz.

Józsi sokat gyakorolta, míg helyesen ki bírta mondani a marhák nevét, de még így is akadt néhány alkalom, amikor elrontotta. Olyankor a gazda haragos lett, és Józsi igyekezett kevesebbszer téveszteni.

Pillantása újból a piros kocsira esett. Igyekezett összerendezni a gondolatait.

A gazda mégis itt aludt?

Az nem lehet. Tegnap együtt mentek el, akkor mondta, hogy reggelre minden legyen kész, mert valami módos vevő jön majd korán.

Lehet, hogy félreértette, és a gazda nem öt órát mondott, hanem négyet?

Józsi megrázta a fejét. Valami egyszerűen nem hagyta, hogy a gondolatai megnyugodjanak.

A gazda levágta a bikát?

Felegyenesedett, és benézett a fészerbe. A rémfára akasztott belső szervek vörösen csillogtak. Rengeteg vér volt a földön.

Izzadt tenyerét a pólójába törölte, és átbújt a karám gerendái között. Remegve közelítette meg a fészert, majd az utolsó lépésnél megmerevedett.

A gazda nem vághatta le a bikát. A gazda sosem vesz részt a vágásban. A gazda nem tud vágni.

Önkéntelenül az Audi felé pillantott. A kocsi is át van alakítva neki.

Amikor az apja először mondta neki, hogy kinek fog dolgozni, azt hitte, megint sokat ivott a pálinkából.

Törpe az, Jóska – röhögött az öreg fogatlan szájával, aztán köpött egyet. Egy gonosz törpe.

Józsi hetekig nem mert ránézni a gazdára, nehogy azt higgye, bámulja a testét. Sosem látott még törpetermetű embert, és később nagyon furcsának találta, hogy akkorát tud ütni azzal a kis öklével.

A fészerben alig volt levegő a bűztől.

Legyek zúgása, félig megszáradt vér, rémfa, földön fekvő bika.

Józsi megszédült, homlokáról a szemébe csorgott a veríték.

Arra gondolt, hogy ha itt a kocsija, a gazdának is itt kell lennie valahol. Akkor pedig haragos lesz, hogy a rémfa nincs a helyén. Még az is lehet, hogy őt teszi felelőssé ezért az egészért itt.

Pillantása a bikára esett.

A hatalmas állat az oldalán feküdt. Fekete bőre élettelenül feszült a koponyájára, a szeme csukva volt, a nyelve kilógott a szájából. Testét a hasa aljától egészen a nyakáig felvágták, és valószínűleg a beleit és az összes belső szervét kiszedték belőle. Józsi elég vágást látott már, hogy tudja, aki ezt csinálta, nem mészárolt még marhát. A vágások durvák voltak és pontatlanok, ráadásul a bemetszések sem voltak a helyükön. Mintha valaki csak feltrancsírozta volna szerencsétlen állatot.

De hogyan ölte meg? És miért szedte ki az egész gyomrát?

Hirtelen hangot hallott a tető felől. Mintha egy madár repült volna fel.

Józsi az orra és a szája elé húzta a pólóját, és leguggolt a bika mellé. Az állat teste furcsán kidudorodott. Ahogy közelebb hajolt, észrevette, hogy a sebszélek távol vannak egymástól. Mintha valami beleragadt volna a tetembe. Ujjai remegtek, ahogy lassan a bika szétvágott altestéhez ért.

A legyek zsongása szinte elviselhetetlenné vált.

Józsi egyik kezével a bika koszos szarvába kapaszkodott, a másikkal pedig a roncsolt sebszélek között benyúlt a testbe.

Az agya végre megértette, hogy valaki azért vágott ki onnan mindent, hogy betegyen valamit.

Megragadta azt a valamit, és húzni kezdte. Nehezen ment, mert az állat húsa szinte teljesen körbefogta. Patakokban folyt róla a veríték, de nem akarta elengedni.

A gazdának tudnia kell, mitől halt meg a bika.

Az állat teste hangos cuppanással engedte el a sötét valamit.

Amikor kibukkant a bika hasából, Józsi hátraesett az alvadt vérrel teli padlóra, és döbbenten felkiáltott. Testét páni félelem járta át, eszébe jutott az apja fejéből folyó vér, szíve őrülten zakatolni kezdett a fejében, és csak arra bírt gondolni, hogy futnia kell.

Budapest, 2016. február 16. kedd

A vékony öregember röhejesen nézett ki.

Arcát hatalmas szürke szakáll és fekete keretes szemüveg fedte, kék sapkáját olyan mélyre húzta, hogy eltakarta a fülét. Amikor leült a szemközti ülésre a villamoson, Szigeti Zalán először azt hitte, pénzt fog kérni tőle. Még az is megfordult a fejében, hogy a szemöldöke is ragasztva van, hogy még elhanyagoltabbnak tűnjön.

Zalán egy éve próbált megtalálni valakit, aki nagyjából hasonló korú lehetett, ezért alaposan szemügyre vette. Talán tovább is méregette, mint kellett volna, de szerencsére az öregember ügyet sem vetett rá, egy mobiltelefont vett elő a zsebéből, és az ujjnyi vastag lencsék mögül hunyorogva nyomkodni kezdte. Zalán még azt is látta, hogy a 4552-t üti be.

Nem lehet ő.

Zalán figyelme újra a pattanásos suhanc felé fordult, aki egy kapaszkodórúdnak támaszkodva, tekintetét egy könyv lapjaira szegezve rázkódott együtt az emberekkel teli 1-es villamossal.

Olvasott.

Vagy inkább csak úgy tett, mintha olvasna.

Legalábbis a tekintetét a lapokon tartotta még akkor is, amikor az egymáshoz préselődő utasok meglökték a hátizsákját.

Zalán izgatott volt. Tíz hónapja dolgozott együtt Fekete Lillával, és a magánnyomozó-képzés is lassan a végéhez közeledett. Hamarosan teljesen egyenrangú társak lesznek.

Nem tudta, mire számítson, amikor belevágott, de tudta, hogy jól döntött. Bár a munka nagy részét hűtlen házastársak megfigyelése és adatok felkutatása tette ki, élvezte minden percét.

Ráadásul néha akadt egy-két igazán izgalmas feladat.

A Budapesti Közlekedési Központ tíz napja kérte fel őket, hogy segítsenek felszámolni egy tolvajbandát. Az utóbbi hónapokban az 1-es villamos vonalán annyira megszaporodtak a lopások, és ebből következően az utasok panaszai, hogy a Közlekedési Központ úgy érezte, tenniük kell valamit, mielőtt a társaság – egyébként sem valami fényes – hírneve tovább kopik.

Mivel a rendőrség csak a bejelentett bűncselekményeket kezdte vizsgálni, először kamerákat szereltek fel néhány szerelvényre, de a lopások száma nem csökkent, így a Közlekedési Központ kénytelen volt más megoldást keresni.

Zalán és Lilla a kamerafelvételekkel kezdte. Két napig tartott, amíg végignézték az összes anyagot, amely feltételezhetően abban az időben és azon a szerelvényen készült, ahol megloptak valakit, aztán pedig felváltva vagy együtt, de külön utasként utaztak órákig az 1-es villamoson. A vonal rendkívül hosszú volt, nagyjából húsz kilométeres pálya harminckét megállóhellyel.

Az ötödik napon szúrták ki a fiút.

Zalán zsebe remegni kezdett, és a telefon Alice Cooper Poison című számát kezdte játszani.

Anita volt az.

Zalán elutasította a hívást, de a készüléket továbbra is a markában tartotta.

Majd visszahívja.

Hirtelen megmerevedett. Nem volt biztos benne, hogy helyesen cselekedett. Gyanús lehet, ha valaki kinyomja a telefonját?

Megrázta a fejét, rémeket lát.

Csak akkor gyanús, ha az, akit megfigyelnek, tudja, hogy megfigyelik.

A fiú pedig nem tudja. Nem tudhatja.

A villamos kerekei felsikoltottak a sínen, ahogy a szerelvény nagyot zökkenve megállt.

Zalán feszülten figyelt. A Népligetnél mindig nagy volt a forgalom, sok utas már korábban az ajtók köré csoportosult, többen pedig most mozdultak meg. Hosszú kabátok, szürke táskák, összetorlódó emberek keveredtek egymással.

A nyikorogva kivágódó ajtókon pár pillanatra hűvös szél vágott be, felkavarta a szerelvény állott levegőjét, és párával vonta be a régi ablakokat.

A tömeg lefelé indult, de a fiú mozdulatlan maradt. A jelek szerint nem állt szándékában leszállni, továbbra is a könyvet olvasva támaszkodott.

A Népliget volt a tolvajok egyik kedvenc helye. Legalábbis ebből a megállóból jelentették a legtöbb lopást. Zalán látta, hogy miért. Az egymáshoz közel álló utasok és a nyitott táskák kiváló lehetőséget nyújtottak. Mielőtt megnézték a kamerafelvételeket, Lilla elmagyarázta neki, hogy a zsebesek általában párban dolgoznak, de nem ritka, hogy még többen vannak. Az egyikük a megálló előtt lenyúlja a szajrét, majd gyorsan átadja a másiknak, aki leszáll vele, így, ha az áldozat észre is vesz valamit, már nincs senki a közelben, aki felelősségre vonható lenne.

A fiú azonban egyedül dolgozott. A felvételek szerint mindig az utolsó pillanatig várt, majd a felszálló utasokon keresztülnyomakodva a becsukódó ajtó előtt ugrott ki a villamosból. Olyan finom keze volt, hogy a kamerák nem tudták rögzíteni, mikor és hogyan rövidítette meg áldozatait, de a legtöbben azután kezdték hiányolni az értékeiket, hogy nekik ütközött leszállás közben.

A villamos éles hangjelzést adott, arra figyelmeztetve az utasokat, hogy az ajtók néhány másodperc múlva záródnak.

Zalán nem törődve a nyomakodó, morgó utasokkal, le sem vette a szemét a fiúról.

A suhanc felpillantott.

Zalán érezte, hogy az adrenalin szétárad az ereiben, és felgyorsítja a szívverését.

Hirtelen megszédült, és egyetlen pillanat alatt ezer emlék villant az agyába.

Mintha megannyi színes fényképet szórt volna a szeme elé valaki.

Anyja holtteste a padlón, gyertyaláng a hegy tetején, testvére megdermedt vonásai, madárkosztümös rémalak, vízbe merülő ketrec.

Elég!

Megrázta a fejét, és megnyomta a hívás gombot a telefonon.

A fiú hirtelen mozdulattal a villamos ajtajánál torlódó emberek közé vetődött. Nekiugrott egy kalapos férfinak, átnyomakodott két idősebb nő között, majd a vállával félrelökött egy diplomatatáskás öregurat.

– Mit képzel?

Méltatlankodó kiáltások és káromkodások töltötték be az utasteret. Egy fejhallgatós lány a fiú felé kapott, de az lebukott, és már a villamos lépcsőjénél járt. A két hatévesforma gyereket az anyjuknak kellett visszahúznia a járdára, ahogy a suhanc leugrott mellettük.

– Rohadt állat!

A villamos ajtaja bántó csikorgással vágódott be. Az emberek morogva, ruhájukat igazgatva rendeződtek a helyükre. Zalán felegyenesedett, de visszaesett az ülésre, ahogy a szerelvény nagyot zökkenve megindult. Most vette csak észre, hogy a két idősebb nő közül az egyik elesett, a másiknak kellett felsegítenie, ami nem ment könnyen a szűkös hely, a villamos mozgása és a körülöttük lévő nehéz kabátok miatt sem.

– Mindenkinek megvan mindene? – kiáltotta Zalán, és a szorosan álló emberek közé lépve helyet adott a feltápászkodó asszonynak.

A legtöbben azonnal a zsebüket kezdték tapogatni, néhányan belenéztek a táskájukba, de voltak olyanok is, akik továbbra is csak mereven bámultak maguk elé.

– Lehet, hogy ellopott valamit! – nézett Zalán a diplomatatáskásra, de az a fejét rázta.

– A pénztárcám! – szuszogta keservesen az idős nő, aki a másik asszony segítségével mostanra lerogyott Zalán helyére. – A pénztárcám!

– Hol tartotta?

– A táskámban. – Az asszony eltorzult arccal mutatott az ölében fekvő fekete batyura, amely jól láthatóan ki volt cipzározva.

– Milyen színű volt?

– Kék.

– Tolvaj! – kiáltotta valaki.

– Az a fiú volt? – kérdezte a másik idősebb nő, aki szürke kabátot és fekete szoknyát viselt.

Zalán bólintott.

– De hogyan?

Ez jó kérdés volt. A suhanc olyan követhetetlenül gyorsan csinálta, hogy Zalán akármennyire figyelte, csak azt látta, ahogy átfurakszik a tömegen.

– A fél nyugdíjam benne volt – siránkozott az asszony. – Most vettem le az automatából.

A villamos ablakai egyre párásabb lettek. Zalánnak az a benyomása támadt, hogy a faarcú utasok is hasonlatossá váltak a szerelvény koszos, zsíros, barna belsőjéhez.

– Nyugodjon meg, hölgyem, visszaszerezzük.

Füléhez emelte a telefont, és beleszólt.

– Egy kék pénztárca.

– Nincs nála semmi, csak egy üres hátizsák és egy Rejtő-könyv. Egy bolond százat csinál – mondta Lilla a vonal végén.

– Hogyhogy nincs nála semmi? Lehet, hogy eldobta, vagy átadta valakinek.

– Itt álltam, amikor leugrott. Az ellenőrök azonnal lefogták. Kurvára nincs nála semmi.

A villamos sivítva fékezni kezdett. Néhányan felálltak, és az ülések közötti szűk folyosón az ajtók felé araszoltak. A következő megálló közeledett.

– Nincs meg? – kérdezte az asszony síri hangon.

– Kit hív? – A fekete szoknyás nőnek meg kellett kapaszkodnia egy rúdban, ahogy a szerelvény lassult.

– Ki maga? – firtatták mások is. – Rendőr?

– Biztosan nincs nála? – kérdezte Zalán újra.

– Nem vagyok hülye. – Lilla hangja nem tűnt idegesnek a telefonban. Zalán csak remélni merte, hogy nem ivott korábban.

Kinyomta a telefont, és a farmerjába csúsztatta. Tanácstalanul nézett körül, de az emberek már nem figyeltek rá. Tolakodva, egymást lökdösve csoportosultak az ajtó köré, mások pedig leültek az üressé váló helyekre. Egyedül az idős asszony tartotta még rajta reménykedve vizenyős tekintetét, most már két kézzel szorítva a táskája fülét. Az ő pénztárcáját biztosan ellopták, de úgy tűnt, ez senkit sem érdekel.

– Vigyázzon magára, aranyom – mondta a másik nő is a fekete szoknyában, és az ajtó felé indult.

Zalán megzavarodva állt, hagyta, hogy a sodródó tömeg nekimenjen, és próbált logikus magyarázatot keresni a történtekre. Lehet, hogy csak kiesett az a pénztárca, amikor elestek?

Hirtelen valaki megfogta a könyökét. A szakállas öregember állt mögötte. Zalán észre sem vette, mikor állt fel a helyéről, de ezek szerint ő is leszállni készülődött.

– Ne csak azt lássa, amit látni akar – mondta az öreg rekedt hangon.

A villamos ajtajai kivágódtak, és az emberek elkezdtek leszállni.

– Mi van?

Az öreg az ajtó felé lépett a tömeggel, de fejével a fekete szoknyás nő felé intett.

Micsoda?

Még elkapta a villámgyors mozdulatot, ahogy a nő háta mögött tartott kezében megvillan egy kék pénztárca, amit a saját táskájába süllyeszt.

Hát persze!

– Álljon meg! – üvöltött fel, és az ajtó felé ugrott.

Budapest, 2016. február 17. szerda

Fekete Lilla letette a poharat, és a laptop monitorjára meredt. Végigkattintott mindent az útmutató szerint, majd feszülten figyelte, hogy az történik-e, aminek kellett volna. Amikor megjelent a beépített kamera képe, egyszerre volt elégedett és döbbent. Elégedett volt, mert sikerült létrehoznia a felületet egy évekkel ezelőtti e-mail segítségével a Skype-beszélgetéshez, és döbbent, mert a kamera a saját arcát mutatta.

Úgy érezte, évek óta nem nézett ki ilyen szarul.

Pedig lett volna minek örülni.

Huszonnégy kibaszott hónap után megtalálta Zsófit.

Pontosabban Szigeti Zalán és az a rendőrnő találta meg. Ők vezették el a rendőrséget azokhoz a rohadékokhoz.

A lánya majdnem két évet töltött az emberkereskedők fogságában. Egy buszmegállóban szólította le egy taxis, amikor egy veszekedés után elrohant otthonról.

Lilla azóta is beleborzongott, ha rágondolt.

Ha nem kiabálok vele…

Megrázta a fejét. Zsófi sosem beszélt arról, mit tettek vele, de Lilla el tudta képzelni. Egy idő után nem is firtatta tovább, inkább csak igyekezett a biztonságos hátteret megteremteni a lánya számára.

Ez persze nem ment könnyen.

Főleg, hogy Zsófi apja közben meghalt.

A lány rezignáltan fogadta Sándor halálhírét, de Lilla tudta, hogy mélyen megviseli. Imádta azt a léhűtőt, a fogság után is azért ment először a rendőrnőhöz, mert őt kereste.

Szerencsére Sándor halála miatt nem okolta az anyját.

Nem is tudta.

Szigeti Zalán és a rendőrnő voltak az okai. Legalábbis Zsófi szerint.

Lilla belekortyolt a pohárba, és egy kicsit a szájában tartotta a folyadékot. A narancslében szinte nem lehetett érezni a vodka ízét, de rutinos alkoholistaként elég volt átszűrnie a fogai között, hogy a szervezete ráleljen a keserű aromára.

Érzett valami sorsszerűséget abban, ahogy Zalán megjelent az életében, és fenekestül felforgatta azt. Először megbízta az irodát, hogy találjon meg neki valakit, aztán rájött, hogy az egész magánnyomozósdit álnéven csinálja, közben pedig Sándorral együtt nyomozott egy gyerekgyilkos után.

Zalán nélkül Sándor még élne, gondolta.

Aztán nagyot kortyolt az italból.

Zalán nélkül nem lenne Zsófi.

Életet az életért.

Az órájára nézett. Mindjárt kezdődik a beszélgetés, és még nem ért ide.

Amikor Zalán felvetette, hogy dolgozzanak együtt, nem mondott nemet. A magánnyomozóirodához szükség volt egy férfira, ráadásul némi tőkével is be tudott szállni, így Lilla úgy gondolta, ad neki három hónapot.

A három hónapból hat lett, a hatból pedig most már lassan egy év. Maga is meglepődött, hogy a férfi mennyire tanulékony. A tegnapi BKV-s ügyet pedig hihetetlen jól oldotta meg. Ki gondolta volna, hogy a suhanc nem egyedül dolgozik, hanem az anyjával?

Sorsszerű vagy sem, már itt kellene lennie. Még soha nem beszélt ügyféllel Skype-on, és jobbnak látta volna, ha a férfi is itt van a megbeszélésen.

Ahogy ígérte.

Ráadásul ő erősködött, hogy vállalják el az ügyet. Amikor Lilla elolvasta az e-mailt, azonnal nemet mondott. Soha nem vállalt emberölést.

Azóta.

A tizenhárom évvel ezelőtti események után megfogadta, hogy soha többé.

Erre az újdonsült társa rábeszéli.

A képernyő elkékült, és a közepén lévő piros kör villogni kezdett.

Faszba.

Lehúzta a vodkásnarancsot, még egyszer az órájára pillantott, aztán sóhajtott egyet.

Rányomott a hívásfogadásra.

A képernyőn egy fekete baseballsapkát viselő, bajszos férfi jelent meg sötét pulóverben. Mögötte fehér fal látszott egy hatalmas rákot ábrázoló képpel.

– Üdvözlöm! – mondta Lilla, és megpróbált magabiztosnak tűnni.

– Jó napot! Gulyás Sándorné?

Lilla meghökkent. Évek óta nem szólították ezen a néven. Először nem tudta, honnan ismeri a férfi ezt a nevet, aztán rájött, hogy biztosan a régi e-mailben volt, amivel a Skype-felületet létrehozta.

– Már nem használom a volt férjem nevét. Jobban örülnék a Fekete Lillának.

Amikor megtudta, hogy Sándor meghalt, ürességet érzett. Zsófi eltűnése után végzetesen eltávolodtak egymástól, nem is Lilla intézte a temetést, hanem a férfi családja.

– Olvastuk a levelét. Egészen pontosan miben segíthetünk?

– Az én nevem Katona Tibor. Az unokatestvéremről, Katona Kálmánról van szó. Tavaly augusztusban ölték meg, és a rendőrség azóta sem találta meg a gyilkost. A családunk rendkívül elégedetlen, és azt szeret…

– Honnan tudja, hogy a rendőrség nem talált gyanúsítottat?

– Onnan, hogy semmit nem csináltak. Még mindig azon szerencsétlenkednek, hogy valamit elemeznek. Állítólag hónapok óta várnak a szakértőre.

– Látta a nyomozási anyagot?

– Mi másért mondanék ilyeneket? – csattant fel a férfi, de az arca alig mozdult. – A sógornőm, Kálmán özvegye fizet egy ügyvédet, aki hivatalosan egyeztet a rendőrséggel, és rendszeresen megkapjuk az iratokat. A törvény szerint ez jár, nem tudta?

– Azt nem tudtam, hogy látták-e.

– Mindegy. – Katona Tibor ingerültnek tűnt, de hangszíne nem változott. – A lényeg, hogy Kálmán gyilkosa nincs meg, és azt gondoljuk, ha a rendőrségen múlik, nem is lesz.

Lilla kopogást hallott, majd valaki lenyomta a kis iroda kilincsét.

Zalán jött be az ajtón fújtatva, arca vörös volt, mintha futott volna. Amikor meglátta, hogy a beszélgetés már folyamatban van, óvatosan leült Lilla mellé a másik kopott bőrfotelbe úgy, hogy a férfi a képernyőn ne lássa.

– Bocs a késésért – súgta oda Lillának.

A nő nem válaszolt. Zalán akkor szokott késni, ha a barátnője feltartotta. Bár még nem találkozott vele, de látatlanban sem kedvelte.

– Ugye tudja, hogy nem tudunk senkit elfogni, letartóztatni, vagy bármire kényszeríteni?

– Olvastam a válaszát.

– Még azt sem tudjuk megtenni, hogy átadjuk a rendőrségnek.

– De bizonyítékot tudnak gyűjteni, nem?

– A rendőrség munkáját sem szabad akadályoznunk.

– Nézze, hölgyem! – A férfi hátradőlt. – Kezdem elveszíteni a türelmemet. Ahogy az e-mailben is írtam, nekünk csak az kell, hogy megtalálják a gyilkost.

Lilla a szájához emelte a poharat, majd kissé dühösen konstatálta, hogy üres. Hirtelen elege lett a mindentudó bajszos ügyfélből, Zalánból, mert késett, és az egész kurva irodából a Bláthy Ottó utcában. Most kell nemet mondania. Van elég ügyük, a pénzre sincs annyira szükségük. Emberölés pedig szóba sem jöhet.

– A kolléganőm csak ismertette a lehetőségeinket – hajolt előre Zalán, hogy bekerüljön a kamera látószögébe. – Jó napot, Szigeti Zalán vagyok, elmondaná, hogyan ölték meg Katona Kálmánt? A leveléből nem derült ki.

A képernyő egy pillanatra elsötétedett, majd a kép visszatért, de szemcsésre váltott.

– Valami gond lehet a jelátvitellel – mondta a bajszos. – Maguk látnak?

– Kicsit zavaros, de igen. Az egy rák a festményen?

– Az. Egy sorozat része – közölte Katona Tibor ugyanazon a hangon. – Egy a tizenkettőből. Mielőtt megszakad, jó lenne tudni, hogy elvállalják-e, vagy sem.

Lilla mélyeket lélegzett. Tudta, mire megy ki a játék. Zalán el akarja vállalni az ügyet.

Végignézett a kopott falakon és a piszkos padlón.

Valami egyébként sem tetszett neki.

Egy merev arcú, fahangú emberrel beszéltek, akinek alig látták az arcát.

Mintha egy bábu lenne.

– Kitől hallott rólunk? – kérdezte előrehajolva.

– Nekem azt mondták, maguk a legjobbak.

Nem bábu. De emlékeztet valakire.

A jel ismét szaggatni kezdett, és most már kattogás is társult hozzá.

– Összefoglalom, mielőtt szétkapcsol – mondta Katona Tibor.

Lilla összeráncolta a homlokát.

Úgy csinál, mintha nem tudna visszahívni minket.

– Kálmánt tavaly szeptemberben ölték meg. A Józsefvárosban találták meg egy bérelhető raktárban. Egy pince van átalakítva körülbelül tíz-tizenöt külön zárható széfnek. Kálmánt a tulajdonos fedezte fel, amikor megpróbálta megkeresni a pincét több napja elárasztó bűz forrását.

– Mit keresett ott Kálmán? – kérdezte Zalán feszülten.

– Fogalmunk sincs. Azt sem tudta senki, hogy raktárt bérel ott.

– Hogyan ölték meg?

– Valamivel fejbe verték, utána rákötözték egy ipari mérlegre, és otthagyták a raktárban.

– Hogy került oda egy ipari mérleg?

– Se ujjlenyomat, se kamerafelvétel, a raktár belülről volt bezárva.

Lilla elérkezettnek látta az időt, hogy közbeszóljon. Nemet mond, kikapcsolják a gépet, a hátsó szekrényben van a vodka.

– Vállaljuk – mondta Zalán gyorsan, és a nőre hunyorított.

Lilla elvörösödött.

Lelki szemei előtt egy bomló holttest jelent meg egy üres raktárban.

VIII. kerület.

Sötét pince a málló falú, penészes téglaépületek alatt.

Megrázta a fejét. Ez rohadtul nem lesz így jó.

A rendőrség fél év alatt nem jutott semmire.

– Meg kellene még beszélnünk… – nyögte.

– A díjazást e-mailben elküldjük – vágott közbe Zalán.

– Rendben, én pedig küldöm a nyomozati iratokat pdf-fájlban.

Mielőtt Lilla megszólalhatott volna, a beszélgetés véget ért.

Budapest, 2016. február 18. csütörtök

Zalán elgondolkozva állt a háromemeletes, lepusztult épület előtt. A lepattogzott vakolat alól szürke téglák türemkedtek elő, és le merte volna fogadni, hogy világháborús vagy ötvenhatos lövedékek nyomait látja a falakon. Baloldalt keskeny, kopott üveggel berakott ajtón lehetett bejutni a lépcsőházba, de Zalán inkább a szűk utcára nyíló rozsdás vasajtót nézte.

Szűz utca 9.

Ki bérel itt raktárt?

Budapest VIII. kerülete már nem olyan volt, mint a nyolcvanas-kilencvenes években, amikor a Szigony utcától a Rákóczi térig tartó „dzsungelben” mindennapos volt a késelés, és napközben is kurvákkal, stricikkel és nehézfiúkkal voltak tele a macskaköves sikátorok. Mostanra felújítottak több épületet, átépítettek néhány teret, és kijjebb szorították a bűnözést. A hangulat azonban néhány helyen mégis valahogy a régi maradt. Főleg azokban a félreeső utcákban, ahol semmi nem változott, és ahol még ma sem volt túl biztonságos sötétben egyedül sétálni.

Mint például itt.

Zalán körülnézett.

A Józsefváros soha nem aludt, és mindig mindent látott. Mindig volt valaki az utcákon, egyetlen sarok sem volt üres. Itt egy tolószékes öregember, ott egy szotyizó kisgyerek, amott egy rongyos koldusasszony. Figyeltek, és továbbították az információkat. Mindig másról és mindig másnak.

Zalán nem akarta tudni, kiknek.

Már korábban észrevette, hogy nem messze tőle a Magdolna utcában két melegítős roma támaszkodik egy kerítésnek, és feltehetően azt figyelik, mit csinál.

De nem csinált semmit.

Csak nézte a rozsdás vasajtót, ami fölött két szürke vízköpő, két megmerevedett, némán üvöltő arc volt a falba zárva.

KIADÓ RAKTÁRAK – hirdette egy ütött-kopott felirat az ajtó mellett, alatta egy telefonszám.

Zalán elővette a készüléket a zsebéből, és beütötte a számot. Foglaltat jelzett. Ahogy a következő két alkalommal is.

– Kit keres, bátya?

A két roma közelebb somfordált. Sötét arcukban sárgásan világítottak a szemek.

– Mit nézelődik?

Zalánnak eszébe jutottak Lilla szavai, amikor felkészítette, kikkel találkozhat a környéken.

Nem láthatnak se gyengének, se erősnek.

– Kié a raktár?

– Miért érdekli?

– Tavaly megöltek itt valakit.

Az egyik fickó zsebre dugott kézzel a hátába került, a másik pedig elé állt.

– És?

A helyzet kezdett fenyegetővé válni. Zalán oldalra lépett, hogy mindketten előtte legyenek.

– A család meg akarja találni a gyilkost.

– Mert?

Zalán elbizonytalanodott. Ha ezeknek köze volt Katona Kálmán halálához, akkor vélhetően többre lesz szüksége a szavaknál. Óvatosan megsimította a farmerja oldalát, és megérintette a zsebében hordott viperát. Tavaly kapta Steinhardtól, mielőtt a nő bekerült abba az intézetbe.

Felnézett a közelben magasodó, kopott tűzfalra.

Valahogy nem hitte, hogy a helyi romák megkötözve hagynak valakit egy ipari mérlegen.

– Mert a rendőrség szart sem csinál.

Ahogy kimondta, a két fickó tartása megváltozott. Egymásra pillantottak, a feszültség kissé engedett.

– A család, mi? – kérdezte a szakállas sunyin vigyorogva.

– Meg akarja nézni? – intett a raktár felé a másik, aki vékonyabb volt.

– Van kulcsotok?

– Nyitva van – mondta a szakállas, és odasétált a rozsdás vasajtóhoz. Meghúzta, és a szárnyak nyikorogva engedtek.

Ahogy Zalán közelebb lépett, megcsapta a mélyből feltörő hűvös pinceszag. Betonlépcső vezetett lefelé.

A romákra nézett. Nem volt biztos benne, hogy jó ötlet lemenni velük egy sötét raktárba a VIII. kerület közepén. Még akkor sem, ha elhitték, hogy nem rendőr. Vagy legalábbis úgy tettek.

Körbenézett.

Egy járókeretes öregember tűnt fel az utca másik oldalán, bekötött lábát csoszogva húzta maga után. A szemközti ház ablakában egy szemüveges nő bámulta leplezetlenül őket.

– Lemegy? – kérdezte a vékonyabb roma, és tökmagot köpött ki a szájából.

– Egyedül?

Egyszerre léptek hátra.

– Ott meghalt valaki – rázta meg a fejét a szakállas.

– Sokáig volt lenn – tette hozzá a másik. – Azóta sem járt ott senki.

Zalán megértette. Babonából fent maradnak. De attól még rázárhatják a vasajtót. Vagy megvárják, amíg feljön, és kirabolják. Hagyhatná az egészet a fenébe, Lilla úgysem akarta ezt az ügyet elvállalni. Valami baja van a gyilkosságokkal.

A foltos házfalakra pillantott. Volt valami baljós fenyegetés a komor épületekben. Mintha a sötéten ásító ablakkeretek figyelmeztetni akarták volna valamire.

Nagyot sóhajtott.

Mindig is ezt akarta.

A gonosz közelében lenni.

Kétszer már találkozott vele, és mindkétszer jelet hagyott a testén. Megtapogatta a vállát. Szerencsére mára csak a hegek maradtak.

Egy fülcimpa nélküli fül jutott eszébe.

Megtalállak.

Kiürítette a fejét, és a romákra sandított, akik továbbra is távolabbról figyelték, majd a pincelejárat felé fordult.

Tizenkét lépcsőfokot számolt lefelé. Nyirkos levegőjű, dohos helyiségbe érkezett, amely nem lehetett nagyobb ötször öt méternél. Sötét volt, csak a lejárat felől érkezett fény, mert a mennyezethez közeli, az utca járdaszintjére néző ablakokat lefestették. Szerencsére Zalán azonnal megtalálta a kapcsolót az utolsó lépcsőnél a falon, és a villanykörte halványsárga fénybe vonta a pincét.

Körben a falakhoz támasztva fémszekrények sorakoztak. Zalán minden oldalon négyet számolt. A pince elhanyagolt volt, de nem tűnt porosnak. Zalánnak eszébe jutott, hogy a rendőrség és a helyszínelők itt jártak fél évvel ezelőtt. Az egyik sarokban összegyűrt gumikesztyűket, a másikban felmosóvödröt és csomóban álló rongyokat látott.

Elővette a telefonját, és fényképezni kezdte a szekrényeket. A legtöbbnek nyitva volt az ajtaja, bevilágított, de ragadós pókhálókon kívül nem talált sehol semmit.

Két szekrény zárva volt.

Az egyik közepére valamilyen éles eszközzel egy számot karcoltak.

1986

A másikra egy cédulát ragasztottak.

B. László

Megpróbálta kinyitni, de nem engedtek, hiába rángatta őket.

Ki és mit raktároz itt?

A lépcső alatt nem voltak szekrények, egy hatalmas plakát foglalta el a töredezett fal síkját. A képen bolygók és csillagok voltak.

Egyetlen Élet Parapszichológiai Intézet.

A plakát alatt alacsony lábakon álló, egyik oldalán kapaszkodóval és derékmagasságban digitális számlappal ellátott szerkezet állt a sötétben. Zalán csodálkozott, hogy a rendőrség nem vitte magával, de aztán meglátta a nemzeti színű szalagokat, amiket rápecsételtek. Helybenhagyólag foglalták le, azaz senki nem viheti el innen, amíg a nyomozóhatóság engedélyt nem ad rá.

Mintha egyébként kérne rá engedélyt az, aki el akarja vinni.

Zalán megvonta a vállát. Még akkor is többre számított ennél, ha tudta, hogy a rendőrség már bizonyára átkutatta a helyszínt. Többet kell tudniuk az egészről. Hol dolgozott Katona Kálmán? Kinek állt érdekében megölni?

Elképzelte, hogy a férfi lejött ide, hogy kivegyen valamit a szekrényéből, amikor hátulról lesújtottak rá. Persze az is lehet, hogy a gyilkossal együtt jött le ide.

Egyáltalán melyik volt a szekrénye?

Olyan érzése támadt, mintha valami elkerülte volna a figyelmét.

Úgy döntött, még egyszer mindent alaposan végignéz.

A mérleggel kezdte. Eltolta a faltól, letérdelt, és a telefonja lámpájával körbevilágította. Nem igazán tudta, mit keres, de úgy vélte, bármilyen nem odaillő dolog fontos lehet.

A mérleg alján egy kis fémlapon megtalálta a gyártó nevét, de ezenkívül semmi.

MÉRLEG ÉS MÉRLEG KFT.

Igazán fantáziadús.

Átvizsgálta a felmosóvödröt, a halomba dobált rongyokat, és átforgatta a helyszínelők által otthagyott kesztyűket. Utána a szekrények következtek. Az egyik háta mögött talált egy kilapított kartondobozt. Ahogy előkotorta a fal mellől, hirtelen fázni kezdett. A pincében hideg volt, és nem tudta volna megmondani, hogy öt perce vagy fél órája van lenn.

A megszaggatott kartondoboz fehér ragasztóval lehetett körbetekerve, amikor még egyben volt. Ilyenben szoktak kézbesíteni szinte mindent, amit az internetről rendel az ember. A szélére négyzet alakú címkét tűztek, amelyen a feladó társaság neve és a tavaly decemberi dátum szerepelt.

Zalán eldobta a kartont. Tulajdonképpen ezzel sem jutott előbbre. Vetett még egy pillantást a bezárt szekrényekre, aztán inkább a lépcső felé indult. Feltörhette volna őket, de nem akart kockáztatni. Másfél évvel ezelőtt önvédelemből rálőtt valakire egy kölcsönpisztollyal, és mivel nem volt engedélye rá, a rendőrség büntetőeljárást indított ellene lőfegyverrel való visszaélés miatt. A bíróságot nem érdekelte, hogy az életét védte. Egy év börtönt kapott, aminek a végrehajtását felfüggesztették három évre.

Azaz semmilyen illegális tevékenységet nem végezhet.

Még egy rozsdás fémszekrényt sem törhet fel egy félhomályos pincében.

Lekapcsolta a villanyt, és már felfelé indult a lépcsőn, amikor megmerevedett.

A romák azt mondták, azóta nem járt itt senki, amióta megtalálták Katona holttestét.

Persze tévedhetnek vagy akár hazudhatnak is, de a környék szeme mindent lát, így feltehetően igazat mondanak.

Katona Kálmánt 2015 szeptemberében ütötték le.

A kartondobozon a dátum viszont decemberi.

Azaz valaki mégis hozott ide valamit a gyilkosság után.

Visszalépett, felkapcsolta a lámpát, és ismét szemügyre vette a kartont. Átkozta a felületességét. A doboz egy ponton meg volt szakítva, de ahogy visszahajtotta a lelógó papírdarabot, egy kamera logója rajzolódott ki előtte.

Valaki hozott ide egy kamerát?

A szíve a torkába ugrott, a homlokát víz verte ki.

Akkor még most is figyel.

Valaki végignézte, ahogy lejön, és átkutat mindent.

Kinek állhat ez az érdekében?

Önkéntelenül a viperához kapott, ahogy a válasz az agyába villant.

Csakis a gyilkosnak.

Gyorsan a szekrényekhez ugrott, és lázasan keresni kezdte a kamerát. Eltolta a szekrényeket, benézett alájuk, végigvizsgálta a falakat. Hamarosan kapkodva szedte a levegőt, de nem talált semmit.

Lehet, hogy csak képzeli ezt az egészet?

Ahogy zihálva állt a félhomályban, a plakátra esett a tekintete, és eszébe jutott A remény rabjai című kisregény Stephen Kingtől, amelyben az alagút bejáratát egy poszterrel takarták el.

Lerántotta a Parapszichológiai Intézet plakátját a bolygókkal és a csillagokkal együtt a földre.

Mögötte a falból hiányzott két tégla, és a helyükön egy vadonatúj videókamera feküdt.

Zalán értetlenül meredt a készülékre.

Homlokáról lassú izzadságcsepp csorgott a fülébe, ahol visszhangot vert szíve őrült dobolása.

Mi ez az egész?

A kamera nem működött. Nem is működhetett, mert nem volt csatlakoztatva sem hálózathoz, sem saját erőforráshoz.

Rossz érzése támadt. A helyzet valahogy különös módon ismerősnek tűnt. Mintha a gonosz jelzett volna neki, ahogy korábban két alkalommal is.

Megrázta a fejét, és megpróbálta lecsillapítani száguldó gondolatait. Tulajdonképpen mi is történt? Egy dohos pincében rémülten bámult egy falat.

Nyugalom.

A teste azonban nem tudott megnyugodni. Görcsösen markolta ujjaival a plakát maradványait, miközben a fejében ugyanazok a gondolatok kergették egymást.

Ki és miért hozott ide egy vadonatúj videókamerát, és rejtette el egy plakát mögé a falba, ha nem akart felvenni semmit?

Erre a kérdésre nem tudott válaszolni, de valamiben biztos volt.

A gyilkos tudta, hogy valaki jönni fog.

Lilla ideges volt.

Miután Zalán beszámolt neki arról, hogy talált egy kamerát a pince falában, elkomorodott. Nem az zavarta, hogy ez egy különös és talán aggodalomra okot adó fejlemény volt, hanem az, amit a férfi hozzátett. Arra utalt, hogy ez nem egy szokványos gyilkosság, és hozzátette, hogy hasonlóságot érez egy korábbi üggyel.

Lilla osztotta azt az álláspontot, hogy az áldozat halálának nincs meg a miértje. Átolvasta a megküldött nyomozati iratokat, amelyekből egyértelműen kiderült, hogy a rendőrség sem talált indítékot. Érték nem tűnt el, Katona Kálmán emberi kapcsolatai rendezettek voltak. Tizenöt éve dolgozott az Egyetlen Élet Parapszichológiai Intézetben, amelynek a plakátját Zalán megtalálta a pincében. Lehet, érdemes lenne meglátogatni a helyet, bár az iratok szerint Katona Kálmán soha nem került összetűzésbe senkivel sem a munkahelyén, sem máshol.

Lehet, hogy csak rosszkor volt rossz helyen.

Bármennyire is utálta, ki kellett deríteniük, ki ölte meg Katona Kálmánt. Nemcsak azért, mert a megbízó ezért fizetett, hanem azért, mert volt valami az üggyel kapcsolatban, ami ismerősnek tűnt számára. Nem tudta, mi az, de határozottan emlékeztette valamire. Még azt sem tudta, mire, egy halvány benyomás volt az egész, viszont abban biztos volt, hogy nem arra, amire Zalán gondol.

Felállt, elsétált az iroda végéig, kinézett a zöld linóleummal borított folyosóra, majd visszacsukta az ajtót, és kulcsra zárta.

Ma már úgysem jön senki.

A hátsó szekrényből elővette a vodkásüveget, és félig töltötte a poharát. Ezúttal nem akart hozzá narancslét önteni, csak érezni akarta az alkohol maró ízét. Bár, ha jobban belegondolt, a narancslé a múltkor elfogyott. Zalán megitta.

Már nem neheztelt a férfira, amiért tulajdonképpen a megkérdezése nélkül elvállalta az ügyet. Talán így fel fogja tudni dolgozni végre.

Megmerevedett.

Egy kósza gondolat suhant át az agyán.

Talán…

A kelleténél nagyobbat kortyolt, és a torka nem bírta elviselni a rázúduló mérget. Durván felköhögött.

Mire abbahagyta, hiába igyekezett megfogni, már nem emlékezett rá, mi jutott eszébe.

Csak az, hogy megrémült tőle.

Hirtelen felberregett a telefon a zsebében.

Zsófi írt.

„Az irodában vagy?”

Lilla nehezen szokta meg, hogy üzenetekben kommunikáljon a lányával, de tudta, hogy a tinédzserek gyakorlatilag csak így beszélgetnek egymással.

„Igen.”

Ahogy a buborékok feltűntek a képernyőn, jelezve, hogy Zsófi éppen a következő üzenetet írja, kibámult a Bláthy Ottó utcára. Szemben a Nemesfémvizsgáló és Hitelesítő Intézet lepusztult és kertvárosi raktáraknak tűnő, de valójában Budapest legnagyobb aranykereskedőit rejtő épületei sorakoztak. Az úttest feketén csillogott a latyak és a sár alatt, a járda mellett álló vastag törzsű fák csupaszon őrködtek.

„Tíz perc múlva beugrunk Péterrel. Kellene egy kis pénz.”

Elmosolyodott. Még akkor is, ha csak a pénzért, de Zsófi idejön. Talán beszélni is fognak végre normálisan.

„A piát tedd el.”

Elfintorodott, és megrántotta a vállát.

Apja lánya.

Felhörpintette gyorsan az utolsó kortyot, és elrakta az üveget. Megigazította a kopott foteleket, és leült az íróasztalhoz. Felnyitotta a laptopot.

Úgy kell tennie, mintha dolgozna.

Belépett a közhiteles cégnyilvántartásba, és beütötte a keresőbe a Zalán által megadott nevet. A férfi szerint a kamerát küldő társaságnál kell folytatniuk a nyomozást. Talán valahogy meg lehet tudni tőlük, hogy ki rendelte a készüléket. Kissé aggasztotta Zalán viselkedése. Érezte, hogy a férfi egyre jobban kezdi belevetni magát az ügybe.

MártíR Biztonságtechnikai Kft.

Eszébe jutott, amikor Zalán egy évvel ezelőtt berontott ebbe az irodába, és a fiát kereste rajta. Abban az időben iszonytató dolgok történtek vele, a Madárembernek nevezett gyerekgyilkost kereste, és a családjával együtt majdnem belepusztult a végső összecsapásba. Nem csoda, hogy közben néha őrülten viselkedett.

Lillát nem is ez idegesítette. Hanem az, hogy a férfi utána megszállottan ragaszkodott ahhoz a teóriához, hogy a Madárember valójában Keselyű Richárd tanítványa volt.

A fantomnak, akinek lassan harminc éve bottal üti a nyomát Magyarország rendőrsége.

Állítólag kapott tőle egy levelet is, de sosem látta senki, Zalán szerint valahol elkeveredett.

Hát hogyne.

Lilla tudta, hogy a férfi súlyos örökséget hordoz, másfél éve rögeszmésen ragaszkodott ahhoz, hogy Keselyű Richárd életben van, és már-már megszállottan kutatta a nyomait mindenhol. Nem gyakran hozta szóba neki, hogy tulajdonképpen semmilyen bizonyíték nincs az elméletére, mert Zalán meggyőzhetetlen volt, így inkább ráhagyta. Ahogy ahhoz sem fűzött kommentárt, amikor a férfi azt mondta a telefonba, hogy úgy érzi, a pincében történteknek lehet, hogy közük van Keselyűhöz.

Mindenkinek megvannak a démonjai.

Kár, hogy mostanában mindenhol őket látja.

Budapest, Örs vezér tere 25/A. 4. em. 11.

Rákeresett a böngészőbe épített térképen, azonban ezen a címen az Árkád nevű bevásárlóközpontot találta. Ezek szerint ott van a kamerás cég székhelye. Az órájára pillantott. Az üzletek általában este nyolckor zártak. Még bőven van idejük, hogy ma is odaérjenek.

Lilla összerezzent, ahogy valami nekivágódott az ajtónak. Közvetlenül utána egy vékony hang szitkozódni kezdett a folyosón.

– Írtam, hogy jövünk!

– Nyitom már! – Lilla sietve nyitotta ki az ajtót, és közben százszor elátkozta magát, hogy bezárva hagyta.

Zsófi durcásan viharzott be az irodába, és a tinédzserek hanyagságával vetette le magát az egyik fotelba. Szürke kabátot és farmert viselt, bal szeme fölött anyajegy sötétlett. A mögötte érkező idősebb fiú kissé zavartan állt meg a háta mögött, hosszú ujjaival idegesen babrálta dzsekije cipzárját.

– Honnan jöttök? – kérdezte sután Lilla, miközben visszaült a laptop elé. Zsófi nem engedte a közelséget, de még az érintést sem az anyjának. Lilla egy idő után megtudta, hogy másnak sem. Mindketten tudták, miért, de soha nem beszéltek róla.

– Péterrel találkoztál már? – A lány arca mindig egyszerre volt akaratos és szomorú.

– Hallottam már róla.

– Kiss Péter. – A fiú esetlenül előrenyújtotta a kezét, de Lilla meg sem mozdult.

– Elgondolkoztál már, hogy mit akarhat tőled?

– Csak barátok vagyunk – mondta Zsófi rosszallóan. – És egyébként hallja, amit mondasz.

– Idősebb nálad.

– Mi köze a kornak ehhez?

– Nem akarok veszekedni – sóhajtotta Lilla. Egy évvel ezelőtt mindent megadott volna azért, hogy újra beszélni tudjon a lányával. Nem lehet elég hálás a sorsnak, hogy sikerült. Nem baltázhatja el.

Ettől függetlenül mindig gyanús, ha egy tizenhat éves lánynak fiúbarátja van. Főleg, ha ez a barát öt évvel öregebb.

– A mozi után felvesszük Dórit, nyolc körül nálad vagyok – mondta halkan, ugyanakkor ellentmondást nem tűrően Zsófi.

Egyszer kimondhatnád, hogy otthon.

– Dóri az én…

– Testvéred, tudom – nézett Lilla a fiúra.

– De mi még nem…

– Már az elején lecsekkolt – tárta szét a karját a lány, és lebiggyesztette az ajkát. – Tudhattam volna.

Az első hetek voltak a legrosszabbak. Miután a rendőrség kiszabadította a lányát az emberkereskedők fogságából, Lilla legszívesebben sehova nem engedte volna el Zsófit többé. A lány azonban nem bízott senkiben, még a saját anyjában sem, így a kapcsolatuknak először meg kellett szilárdulnia ahhoz, hogy Lilla kérhessen valamit. Ez viszont nem ment könnyen, főleg miután Zsófi megtalálta az üres vodkásüvegeket.

Végtelen öröm és szeretet leöntve haraggal és hazugságokkal.

Lilla úgy érezte, ezt a kettősséget azóta sem tudták átlépni, és ha jobban belegondolt, tulajdonképpen elmaradt az a katarzis, amit Zsófi hazatérésének ki kellett volna váltania belőle.

Egy dolog azonban megvolt.

A félelem.

A félelem, hogy elveszíti újra.

Ezért aztán amikor megállapodtak abban, hogy Lilla teret ad Zsófinak, és nem szól bele, kikkel barátkozik és hova megy addig, amíg minden este együtt vacsoráznak, Lillának nem maradt más választása, mint hogy lenyomozzon mindenkit, aki a lány közelébe került.

Ezért aztán azt is pontosan tudta, hogy Péterrel a gimnázium pszichológiai tanácsadójában ismerkedett meg, amikor Zsófi tavaly beiratkozott oda, ahol a fiú asszisztensként dolgozott. Lilla azt is kiderítette, hogy van egy idősebb nővére, a szülei pedig egy konyhai berendezéseket gyártó céget vezetnek.

Pszichológiai tanácsadó.

Az én koromban a nevelőpálcát hívták így.

Bár a telefonszámát is azonnal megszerezte, az első találkozás után elkérte a fiútól, ahogy minden aggódó anya tenné.

– Mennyi kell? – kérdezte Lilla, hogy az irodára telepedő fagyos hangulatot feloldja.

– Amennyit adsz.

Lilla elővett egy húszezrest, és odanyújtotta a lánynak, aki némán eltette a bankjegyet, majd lassan felállt. Szőke haja a szemébe hullott.

– Kösz.

– Nincs mit.

– Nem is mondtad, hogy új céged van – intett Zsófi a laptop felé, miközben Péterrel együtt kifelé igyekezett az irodából.

Lilla szerette volna magához ölelni a lányát, és a fülébe súgni, hogy otthon találkoznak, de tudta, hogy azzal csak tovább feszítené a húrt.

– Bármi van, csörögj – mondta inkább lemondóan. Megvárta, amíg becsukódik az ajtó, és előkotorta az üveget. Ahogy töltött, azon gondolkozott, mikor fogják végre ezt az egészet megbeszélni normálisan.

Lehet, hogy soha.

Jó magyar szokás szerint.

Hirtelen valami szöget ütött a fejébe.

Új cégem? Nekem?

A laptop képernyőjére pillantott, ahol a MártíR Biztonságtechnikai Kft. adatai sorakoztak. A nyilvános adatbázis minden esetben tartalmazta az ügyvezető nevét és születési idejét is. Lillával megfordult a világ, a kezében tartott bögre koppanva hullott a földre.

Gulyás Sándorné Fekete Lilla.

Valaki, aki tudta az adatait, az ő nevével alapította ezt a társaságot.

Valaki, aki azzal, hogy a volt férje nevét is beírta, jelezni akarta, hogy biztosan nem véletlen névazonosságról van szó.

Úgy érezte, pokolhideg kezek tapogatják a gerincét.

Valaki pontosan tudta, hogy ő lesz az, aki egy gyilkosság helyszínén nyomozni fog.

Biztos volt benne, hogy teljesen másba tenyereltek, mint először gondolták.

Kinézett az ablakon a csupasz faágak között keringő varjakra.

A gyilkos szórakozik velük.

Zalán a metró megállójánál állt az Örs vezér téren, és a Kerepesi úton haladó autókat figyelte. Délután öt óra múlt, így a forgalom a szokásosnál is nagyobb volt. A Pillangó utca felé hosszúnak tűnt a kocsisor. Zalán úgy döntött, először tesz majd egy kört a bevásárlóközpont körül, és csak azután keresi meg a MártíR Kft. üzletét, ha alaposan felkészült.

Lilla hívása nem lepte meg. Már a pincében érezte, hogy valami nincs rendben Katona Kálmán meggyilkolása körül. Azt megbánta, hogy Keselyű Richárdot is említette a nőnek, de nem tehetett róla, a raktár sötétjében valamiért eszébe jutott a kegyetlen sorozatgyilkos. Keselyű Richárd annyira befurakodott a gondolatai közé, hogy másfél éve vele kelt és vele feküdt. Amikor legelőször előhozakodott Lillának azzal, hogy a vén gyilkos még életben van, és meg kellene keresni, látta a nő szemében, hogy bolondnak nézi. Egy idő után nem is erőltette tovább, sőt, a levelet sem említette többet. Azt mondta, elhagyta valahol, miközben egy mappában őrizte, és időről időre átolvasta, hogy nyomokat találjon benne.

A levélben, amit ő küldött.

A férfi, aki Babits Mihály unokájának képzelte magát, és a költő verseit használta a gyilkosságaihoz.

Aki miatt meghalt az anyja és a féltestvére, és aki miatt a fiát is majdnem megölték.

Zalán egy éve kutatta konok makacssággal. Kereste régi bányák bányászainak névsorában, időseknek rendezett sakkversenyeken, az ország összes órás szaküzletében, és azonnal odautazott, ahol a híradások különös kegyetlenséggel meggyilkolt áldozatokról számoltak be, de sehol nem talált semmit.

Nem tudta pontosan, hogy néz ki, csak annyit tudott róla, hogy hiányzik a bal füléről a fülcimpa, de szinte biztos volt benne, hogy már találkozott vele. Valahol valaki, akivel beszélt, valójában Keselyű Richárd volt.

Zalán tudta, hogy ez az ő játéka.

Álöltözetek, hamis személyiségek, szimbólumok, a nevek kifacsarása, amelyekkel mintha csak azt jelezte volna: találjatok meg, ha tudtok.

Soha senkinek nem sikerült.

Átsétált az Árkád nevű üzletkomplexum üvegből és fémből készült épületszörnye elé, a rohanó emberek között benézett a nappal is megvilágított folyosókra. Hátizsákos diákok, gyereket toló anyukák, telefont babráló, öltönyös férfiak mászkáltak belül. A fotocellás bejárat előtt galambok tollászkodtak a köveken. Zalán nem tudta, mire számítson a biztonsági cég üzletében. Mindenesetre örült, hogy a viperát elhozta magával.

Megcsörrent a telefon a zsebében, de nem tudta előszedni, mert ugyanebben a pillanatban hátulról meglökték. Az egyensúlyát nem veszítette el, de megtántorodott. Villámgyorsan pördült meg a tengelye körül, ahogy az adrenalin elöntötte a testét.

– Bocsánat – mondta a fiatal férfi fehér ingben, és feltartotta mindkét tenyerét. – Nem figyeltem oda.

Zalán szíve a torkában dobogott. Lihegve bámult a másik arcába.

– Elnézést, bocsánat – ismételte a férfi, majd lépett egyet oldalra, és kikerülte Zalánt.

Zalán csak lassan nyugodott meg. Volt valami ijesztő a férfiban. Legalábbis az arcában.

Sápadt bőrén szinte vonaglott a kék tinta.

Jobb szeme alá egy napkorong volt tetoválva.

Zalán megrázta a fejét, a telefon továbbra is kérlelhetetlenül rezgett a zsebében.

– Csoda, hogy felvetted – szólt bele Anita.

– Nekem jött valaki.

– Én küldtem, hogy szóljon, hogy napok óta elfelejtettél visszahívni.

Zalán elvigyorodott. A nő humora kijózanítóan hatott rá.

– Rengeteg dolgom volt. Majd elmondok mindent.

– Csak ne úgy, mint a születésnapomon.

Zalán megint elmosolyodott, ezúttal azonban egy kis szégyenérzet is társult hozzá. Elfelejtette Anita születésnapját, amiért a nő a mai napig morgott.

– Azért már százszor bocsánatot kértem.

– Augusztus utolsó napja. Ezt hogy nem lehet megjegyezni?

Ebben a pillanatban egy szakállas, napszemüveget viselő alak tűnt fel a bevásárlóközpont bejáratánál. Belülről érkezett, de nem lépett kijjebb. Magas, sovány figura volt kopott bőrdzsekiben. Zalán meg volt róla győződve, hogy őt nézi.

– Ott vagy még egyáltalán?

– Itt. – Zalán elfordult, de az ösztönei azt súgták, nézzen vissza. A napszemüveges még mindig ott állt a ki- és becsukódó fotocellás ajtónál, és mereven bámulta.

Hirtelen nagyon rossz érzése támadt.

A kamera a pincében, a MártíR Kft., a tetovált arcú ember, most meg ez a barom.

Valami kurvára nem stimmel.

– Ezt én nem folytatom így – hallotta Anita hangját a telefonban. – Holnap mikor látlak?

– Este – mondta Zalán rekedten. A napszemüveges tartásában volt valami nagyon ismerős, de nem tudta megmondani, kire hasonlít. – Délelőtt Zolival vagyok.

A férfi ebben a pillanatban megmozdult. Egy nagydarab, hamburgert harapó ember mögött kilépett az Árkád elé, és annak takarásából egyenesen Zalánra mutatott.

Zalán megdöbbent. Biztos volt benne, hogy a férfi őt figyeli, de azt nem gondolta volna, hogy ennyire nyíltan ki is fejezi ezt. Megmerevedett, majd nagyon lassú mozdulattal a zsebébe csúsztatta a telefont, a másik kezével pedig a vipera felé nyúlt.

A napszemüveges azonban nem jött előrébb. A bejáratnál maradt, és úgy helyezkedett, hogy a távolodó kövér fickó háta félig eltakarja. Mintha azt akarta volna, hogy Zalán alig lássa.

– Mi a fasz folyik itt? – suttogta Zalán maga elé, és tett egy lépést előre.

A férfi ekkor az egyik karját egyenesen maga elé helyezte, nyitott tenyerével pedig mintha arra utasította volna Zalánt, hogy álljon meg. Másik kezének mutatóujjával felfelé mutatott.

– Mit akarsz az ajtóval? – Zalán gyorsan körbepillantott, de a járókelők ügyet sem vetettek a különös jelenetre.

A napszemüveges ekkor az ujjával egy kört rajzolt a levegőbe, majd egy kisebb kézikocsit húzó nő előtt beugrott az Árkád folyosójára, és eltűnt az emberek között.

Minden nap, minden napnak hajnalán

Zalánnak megint az idős sorozatgyilkos jutott eszébe. Ő lett volna? A szakálltól és a napszemüvegtől nem látta az arcát.

Eltűnik a fantom, te azt hiszed, már nem él

Lillának igaza van, ez nem lehet véletlen. Valaki szórakozik velük. Érezte, hogy a bizonytalanság és állandó társa, a félelem besettenkedett gondolatai hátsó udvarába, ugyanakkor örült is. Talán tényleg ő az, és végre szembenézhet vele.

De ha eljön az éj, és zúgni kezd a szél

Tavaly talált rá az Edda együttes A keselyű című számára. Hetekig hallgatta megállás nélkül. Mintha egyenesen neki írták volna. Bár a szöveg 1995-ben íródott, mégis olyan volt, mintha a szörnyetegnek ebben is benne lett volna a keze.

Akkor fogod tudni, a keselyű még él

Nem tudta, meddig állt a bevásárlóközpont előtt a gondolataiba merülve. Arra eszmélt, hogy fázik. Hideg szél söpört végig a városon, mintegy emlékeztetve az embereket, hogy a tél még nem hajlandó feladni a harcot.

Összehúzta magán a farmerdzsekit, és a bejárat felé indult. Lehet, hogy ez az egész véletlen. Tisztázza a dolgot a kamerás céggel, utána meg elnyomozgatnak még egy kicsit. Holnap pedig találkozik a fiával. Ennyi.

Lelke mélyén azonban tudta, hogy egy gyilkos utáni nyomozás nem csak ennyi. Másfél éve benne volt egy igazi nyomozócsoportban, ahol igazi rendőrök üldöztek egy gyilkost. Az sem volt sétagalopp, nemhogy két, eszköz és információ nélküli magánnyomozó az ismeretlenben. Eszébe jutott a nyomozást vezető nyomozó. Hiányzott neki Budai alezredes higgadt távolságtartása. Talán fel kellene keresnie segítségért.

A szeme sarkából látta, hogy a bevásárlóközpont oldalánál zöldre váltott a lámpa, és a kocsik egymás után kanyarodnak ki a parkolóházból. Egy ütött-kopott fekete furgon vonta magára a figyelmét. Lassan, a mögötte haladókat feltartva ért az úttesten oda, ahonnan csak pár méterre állt Zalán a járdán.

Fejével követte a furgont, ami nem törődve a mögötte már hangosan dudáló kocsikkal még jobban lelassított, a koszos üveg mögött pedig mintha mozdult volna valami.

Zalán a fejét rázta.

Nem látta pontosan, de úgy tűnt, az előbbi napszemüveges férfi vezette a furgont, aki azért lassított, hogy intsen.

Neki.

Szívott egy mélyet a hűvös levegőből, és elfordult. Nem kell rémeket látni, ahol nincsenek.

Aztán gyorsan visszakapta a tekintetét, és memorizálta a furgon oldalára ragasztott piros számokat. A biztonság kedvéért azért ellenőrzi majd ezt a telefonszámot.