Fordította Mayer Ingrid

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Mieko Kawakami: Subete mayonaka no koibitotachi

Kodansha Ltd., 2011

Copyright © 2011 by Mieko Kawakami

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2024

Hungarian translation © Mayer Ingrid, 2024

Minden jog fenntartva

Borítóterv © Győrfi Judit

Borítófotó © Takako Noel

Szerzőfotó © Osamu Yokonami

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Elekes Dóra

Szerkesztette Nagy Anita és Greskovits Endre

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér és Pávay Andrea

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Tördelte Izing Imre

ISBN 978-963-633-021-70

Az éj szerelmesei

Csak tudnám, miért ilyen szépek az éjszakák.

Azért, mert éjszaka elfeleződik a világ, mondta egyszer Micucuka-szan – jut eszembe most, ahogy sétálok ebben az éjszakában. Számolom a fényeket. Számolom az éj fényeit. A piros lámpa úgy reszket, mintha csuromvizes lenne, pedig nem is esik az eső. Utcai lámpák kígyózó sora. Tovasuhanó autók reflektorai. Világosság az ablakokban. Mobiltelefon a hazatérők vagy éppen valahová indulók kezében. Mitől ilyen szép az éjszaka? Miért csillog ennyire? Hogyhogy nincs a fényen kívül semmije?

A fülhallgatómból szóló zene betölti a fülemet, eltelít, és semmi más nem marad. Altatódal. Gyönyörű zongoraszóval kísért altatódal. Csodálatos darab. Az bizony. Chopintől ez a kedvencem. Magának is tetszik, Fujuko? Igen. Olyan, mintha az éjszaka sóhajtana. Mintha a feloldódott fény szólna belőle.

Oda már a nappali nagy világosság, de a hátrahagyott fele teljes erejéből ragyog, attól olyan különleges az éjszakai fény.

Azt hiszem, igaza van, Micucuka-szan. Olyan szép, hogy könnyeket csal a szemembe, pedig nincs is miért.

1

– Megjöttek a dobozok?

Amikor Isikava Hidzsiri telefonált, én éppen elkészültem a délelőtti penzummal, és vizet töltöttem egy lábosba, hogy főzzek magamnak egy kis spagettit ebédre.

– Igen, tegnap este. De még nem tudtam kinyitni őket.

Feltettem a lábost a tűzhelyre, az állam és a vállam közt szorongatott mobiltelefont átvettem a bal kezembe, visszamentem a szobába, leguggoltam az este érkezett két doboz mellé, de hiába taszítottam rajtuk egy kicsit, meg sem moccantak.

– Hagyd csak, nem sürgős. Dugig vannak, és viszonylag messze még a határidő, viszont őszintén remélem, hogy nem sokallsz be tőle!

– Nem fogok. Már megszoktam – mondtam.

– Hát, nem tudom… – ironizált Hidzsiri. – Soha nem lehetünk biztosak benne, hogy ma is jól bírjuk-e majd, amit tegnap még igen.

– Ez igaz, de egyelőre nincs miért aggódnod miattam – nevettem. – Bár ugye még nem nyitottam ki őket.

– Amúgy nem értem, minek mindig ennyi felhasznált irodalom. Maguktól vajon nem lenne mit írniuk? Ezt sosem értettem, de ennek a mostaninak a nagyja idézet, nem? A szerző a felét sem írta. – Hidzsiri duzzogva fújtatott a vonal túloldalán. – Hallod, a recepcióig alig bírtam levonszolni ezeket. Azon agyaltam, hogy elismerik-e munkahelyi balesetnek, ha beáll a derekam.

– Jó, de még szerencse, hogy megkapjuk kölcsön az egészet. El sem merem hinni, hogy itt van egyben az összes könyv, amiben utána kell néznem a dolgoknak – mondtam, mire Hidzsiri nevetve közölte, hogy hát igen.

– Ahogy mondod. Ja igen, és első körben most is bátorkodtam személyesen kezelésbe venni a kéziratot.

Bolti húsos szószt melegítettem a spagettimhez, ráöntöttem, és megettem, aztán hátrafogtam a hajam, a jobb kezembe ceruzát vettem, és hogy el ne mozduljon, szokás szerint a gyomorszájam tájékához szorítottam a saját kezűleg készített könyvállványomat (egymásra raktam az immár teljesen mellőzött görög szótáramat és a szógyűjteményt, amelyek egy ferdén odatámasztott nagy rajztáblát tartottak, amit a sindzsukui művészellátóban vettem – mindig terveztem, hogy veszek egy rendeset a rögtönzött darab helyett, csak közben elillant vagy négy év), majd betűről betűre haladva tüzetesen vizsgálni kezdtem a ráterített levonatot.

Amikor kissé elfáradtam, mindig nyújtógyakorlatokat végeztem, felváltva nyak- és karkörzéseket, aztán kimentem a konyhába, főztem egy forró teát, és lassan szürcsölgettem, amíg vártam, hogy kihűljön.

Én ugyan úgy éreztem, akármeddig is elüldögélnék az asztalomnál, de néha a legváratlanabb helyeken kerüli el a figyelmemet valami, ha nem iktatok be időről időre szüneteket, ezért muszáj volt kétóránként legalább egy pihenőt tartanom. És amikor végeztem a lazulással, folytattam az íróasztalomnál ugyanazt a végtelenségig.

Figyelmesen ellenőriztem, hogy nincsenek-e következetlenségek a levonattól balra elhelyezett, a szereplők viszonyrendszerét, az események sorrendjét és a történet menetét összefoglaló vázlatom, illetve az ábrázolt szereplők fecsegése között – a sok-sok éven átívelő regényben, amit két nappal azelőtt kezdtem olvasni, megszámlálhatatlanul sok karakter bukkant fel. Egy hatalmas kúriában játszódott, szóval még alaprajzom is volt.

A fűző neve. Vajon fehéren virágzik-e a frangipáni? Charles Dickens tényleg Charles Dickens-e?

A tulajdonneveket és a történelmi tényeket duplán szoktam ellenőrizni a lexikonokban meg a neten, és többször is visszatérek azokhoz a helyekhez, amelyeknél egy kicsit is azt érzem, hogy valami nem stimmel. Egyúttal igyekszem kiszúrni az elgépeléseket, a kimaradt karaktereket vagy a rosszul megválasztott kínai írásjegyeket, ceruzával javítom, majd kérdőjellel jelölöm őket.

Rengeteg szövegnél sehogy sem jutok dűlőre, hogy valami általános nyelvhasználatként belefér-e még, és amikor hiába töröm a fejem, mégsem jövök rá, szándékosan írta-e úgy a szerző, vagy sem, illetve hogy ez most az ő sajátos stílusa akar-e lenni, Hidzsirit szoktam megkérdezni e-mailben. Ha pedig akkor sem oldódik meg a dolog, mint néhányszor már előfordult, apró betűkkel beleírom a kérdést, hogy aztán szíveskedjék a szerző eldönteni, mi legyen.

Három éve, április végén hagytam ott a céget, az egyetem elvégzése utáni első munkahelyemet.

Egy kis kiadó volt, a nevét sem hallotta senki, és csupa olyan könyvet jelentettek meg, amelyek töprengésre késztetnek, hogy mégis ki fogja őket elolvasni, a cég neve viszont nagyon megfogott. A kiadói munkák többé-kevésbé eltérhetnek a cég méretétől és profiljától függően, de alapvetően könyvkészítésről és -eladásról van szó. Ott van például a lektori munka, ahol az a feladat, hogy újra és újra elolvasd a különféle szövegeket, mielőtt könyvalakban megjelennének, és ellenőrizd, hogy nincs-e elírás, kimaradt írásjegy vagy írásjel, rendben van-e a szóhasználat, nincsenek-e tárgyi tévedések – tehát reggeltől estig egyfolytában csak „hibákat” keress –, és én lektor voltam annál a kis cégnél.

Nagyon komolyan átgondoltam, mielőtt döntöttem, így utólag visszatekintve mégis elég homályos indokkal hagytam ott a céget. Meglehetősen hülyén hangzik, ha azt mondom, azért, mert belefáradtam az emberi kapcsolatokba, de végeredményben pontosan ez volt a helyzet.

Én nemhogy kimozdulni másokkal vagy összejönni valakivel nem tudtam soha rendesen, de néhány szót váltani vagy simán beszélgetni is nehézséget okozott, és kisgyerekkorom óta éreztem, hogy nekem ez nem megy, mindenesetre képtelen voltam hozzászokni a kis cég sajátos légköréhez. Az elején néhányszor még elhívtak vacsorázni meg az ivászatokra, de a közvetett visszautasításaim következtében egyre kevésbé, aztán már csak azt vettem észre, hogy egyedül maradtam. Kizárólag csak munkaügyben szóltak hozzám, és a munkaidőben fel-felbukkanó, cukorkával meg kekszfélékkel tömött édességesdobozok valahogy mindig úgy jártak körbe, hogy az én asztalomat kikerülték. A sima magányt még elkönyveltem volna annyival, hogy magamra vethetek, de idővel némi rosszindulattal ötvözött érdektelenség vagy valami afféle kezdett megjelenni a szótlanságban és a tekintetekben, mire aztán már bejárnom is kínszenvedés lett.

Soha nem beszéltem senkivel, de a fülemet azért megütötte, hogy ők viszont egyre-másra rólam sutyorognak. Néhány kollégám, gondolván hogy nem jövök rá, kódszavakat használt, amikor kitárgyalt, hogy az orrom előtt röhöghessenek rajtam, és amikor ez már bevett eljárásnak számított, következett az, hogy elkezdtek szemtől szemben rákérdezni mindenfélére, aminek semmi köze nem volt a munkához. Nem mész férjhez? Miért nem? Mit csinálsz a szabadnapokon? Megmondtam, hogy otthon vagyok, mire csak hümmögtek és nevettek, és tovább nyaggattak: Mihez kezdesz annyi pénzzel? Amikor erre nem szóltam semmit, mert nem tudtam, mit válaszoljak, körülöttünk a többi lány tekintetét a számítógép képernyőjére tapasztva fülelt a beszélgetésre, és ajkát összeszorítva, hangtalanul nevetett.

A fő szószóló egy ötvenes évei közepén járó nő volt. Az a típus, akinek a beszédstílusából érződik, mennyire büszke arra, hogy ellátja a családját, dolgozik, és csodálatos felnőttet nevelt nemcsak egy, de két gyermekéből is. Egymás mellett ültünk attól fogva, hogy beléptem a céghez (és gondolom, ez a nyugdíjazásáig nem változott volna, ha nem lépek ki), és gyakran szóba elegyedett velem, mindig szándékosan olyankor, amikor rajtunk kívül nem volt ott más. Fel volt háborodva, milyen önzők a szingli nők, akik csupán a munkahelyükön dolgoznak, és végeérhetetlenül sorolta sóhajtozva, micsoda áldozatokat hoz ő, hogy minden rendben menjen a mindennapokban, miközben a magamfajták csak a lábukat lógatják. És ezeket nem hozta fel, amikor más fiatal nők is voltak a közelünkben, olyankor csak piszkált, hogy a kedvükben járjon.

Minél tovább végeztem csendben a munkámat, és minél hosszabb ideig dolgoztam ott, annál rosszabbul éreztem magam. Valószínűleg az sem volt ínyükre, hogy soha nem utasítottam vissza munkát, amire megkértek, és mindig kész lettem határidőre, mert egyszer például véletlenül meghallottam két, nálam majdnem tíz évvel fiatalabb, frissen felvett lányt rólam beszélgetni, miszerint én majd’ összetöröm magam, hogy megbízhatónak tűnjek, biztos azért pörgök ennyire, mert nincs hová mennem, és egyáltalán mi örömöm van nekem az életben? De én komolyan nem tudtam. Mégis mit és hogyan kéne élveznem? Ha véletlenül valamit vissza szeretnék utasítani, azt hogyan kell helyesen kiviteleznem? Minél többet gondolkodtam, annál jobban belegabalyodtam az érzéseimbe, így végül mindig az lett belőle, hogy képtelen voltam bármit is lépni. Meglehet, hogy igazuk volt: abban is, hogy nincs hová mennem, és abban is, hogy tényleg nincs semmi örömöm az életben.

Ekkor hívott fel Kjóko-szan.

– Az illető, aki eddig mindig csinálta nekünk, mostantól nem vállal több ilyen munkát, engem pedig megkértek, hogy kerítsek valakit, aki rögtön tud kezdeni.

Már évek óta nem találkoztam vele, és persze akkor hívott fel életemben először, így egy kukkot sem értettem az egészből, de mivel azt mondta, sürgősen beszélnie kell velem, megegyeztünk, hogy a következő hétvégén találkozunk, és meghallgatom.

Kjóko-szan régi szerkesztő volt a cégnél, ahol dolgoztam, de néhány évvel a belépésem után felmondott, hogy a saját lábára álljon, és most megtudtam, hogy egy úgynevezett szerkesztőügynökséget vezet.

– Kezdetben mindenfélét elvállaltam az üresjáratokban, mostanra már nagyjából bármit megcsinálunk, és rengeteg ilyen egyéb megbízásunk van. Felvettem néhány embert, fotózunk, szerkesztünk, grafikai munkák is jöhetnek, szövegeket is írunk. Már magam sem tudom, mit kéne kiírnom a cégérre – mondta Kjóko-szan, és száját szélesre tátva vidáman felnevetett.

Jól emlékeztem erre a nevetésre. Jó volt újra hallani azt a fura hanglejtést, amivel a nevemet kiejtette: Irie-szan.

Amikor belépett a kávézóba, ahova a találkozót megbeszéltük, megdöbbentem, mert annyira meghízott, hogy egy pillanatig fel sem ismertem, és gondosan sminkelt arcán feszes volt a bőre, így fiatalabbnak is láttam, mint régen. Amikor együtt dolgoztunk, én huszonkettő, ő pedig, ha minden igaz, harminckét éves volt, tehát most már biztosan elmúlt negyven. Persze a korából adódóan megjelentek szeme körül a szarkalábak, de mindezzel együtt áradt belőle az energia.

A melegre panaszkodva feltűrte vékony, fekete pulóvere ujját, amit lágy esésű anyagból készült fehér blúza felett viselt, és az arcomat fürkészte. Én valamiért képtelen voltam az arcát nézve beszélgetni, ezért kissé elcsúsztattam a tekintetem az álla és a nyaka határvonalának tájékára, és időnként bólintva vagy hümmögve hallgattam, amit mond.

– Nem tudom, mi a helyzet most nálatok, de nincs véletlenül időd elvállalni egy kis munkát a meglévő mellé?

Kjóko-szan azt mondta, hogy egy nagy kiadó, aminek dolgozik, szabadúszó lektort keres, neki pedig én jutottam eszébe. Egyetlenegyszer ebédeltem vele véletlenül más kollégákkal együtt, de négyszemközt soha nem beszéltünk. Szóval hiába dolgoztunk ugyanazon a munkahelyen, én csendben végeztem a dolgomat, anélkül hogy bárkivel is szót váltottam volna, és hozzá nem volt semmi közöm, így amikor meghallottam, hogy ennyi év után eszébe jutottam pont én, nem igazán tudtam örülni, inkább furcsállottam, és aztán kicsit szorongtam is miatta.

– Mi is elvállalhatnánk, de nem biztos, hogy jó ötlet ennyi embert felvennem. Olyat keresnek, akinek van tapasztalata – mondta Kjóko-szan, miközben a mutatóujján viselt óriási ezüstgyűrűt birizgálta.

A gyűrű fölött kibuggyant a háj. Ezt figyeltem, közben belekortyoltam a teámba, majd összezárt szájjal néhányszor bólintottam. A teám már csak langymeleg és kesernyéspor-ízű volt.

– Tudom, hogy ott a főállásod a cégnél, szóval nem akarom erőltetni, de ez egy nagy cég, nincsenek olyan szélsőséges kilengések. Meg persze mindent meg lehet velük beszélni. Vedd úgy, hogy ez csak egy kis hakni, de szeretném, ha segítenél nekik. Ha szánnál rájuk egy kis időt.

Ha szánnál rájuk egy kis időt, ismételtem meg magamban Kjóko-szan szavait. Mióta beléptem a céghez, és elkezdtem ezt a munkát, annyira rosszul viseltem, hogy nem javíthatom ki a hibákat a képernyő alján futó hírszalagban, hiába zavarnak, hogy le is szoktam a tévénézésről, könyveket meg amúgy sem olvastam, és zenét sem hallgattam. Nem voltak barátaim, akikkel elmentem volna enni valahová, vagy akiket felhívhattam volna telefonon, hogy jól kitárgyaljunk valamit. Néhány rendkívüli esetet leszámítva nem vittem haza munkát, és az összes utánajárnivalót beleértve minden munkámat elvégeztem munkaidőben. Legkésőbb nyolcra otthon voltam, ettem valami egyszerűt, és a továbbiakban semmi tennivalóm nem akadt.

Vajon mi a csudával töltöttem én azt a néhány órát, ami az alvásig hátra volt minden áldott este? És azt a rengeteg időt a munkakezdésig vajon mivel ütöttem el?

Az égvilágon semmi sem jutott eszembe. Csak a fehér papírra katonás rendben nyomtatott végtelen számú írásjegy járt a fejemben.

– Jó, rendben van, azt hiszem – mondtam egy idő után, mire Kjóko-szan tágra nyílt szemmel, egész arcán szétterülő mosollyal megköszönte.

Bólintottam, és lehajtott fejjel kiürült teáscsészém apró virágmintáját figyeltem.

– Jaj, de jó, ha bármi gondod lenne, természetesen azonnal fordulj hozzám, bármikor, bármivel – mondta, majd élénknarancssárga bőrtáskájából előkapta a noteszét, felcsapta, megkérdezte a címemet meg az e-mailemet, és vékony, ezüstszínű golyóstollal feljegyezte. – Hamarosan keresni fognak. Tényleg nagyon köszi. Hatalmas segítség. Meghálálom még, majd meglátod. Én is jelentkezem hamarosan!

Felhörpintette a maradék kávéját, közölte, hogy hát akkor indulhatunk is, mire felálltunk, és eljöttünk a kávézóból. Ki akartam fizetni a részemet, de rám szólt, hogy hagyjam, és kissé gondterhelt arccal mosolygott. Köszönöm, hajtottam fejet, és visszatettem a pénztárcámat a vállamon lógó vászonszatyorba. De örülök, hogy jól vagy, fordult hátra, mert én valamivel mögötte mentem, majd hozzám igazította a lépteit, úgy mentünk még egy darabig, aztán minden jót kívánt, és szólt, hogy hívjam fel, ha bármi van, aztán beült a taxiba, amit leintett, és elment.

Isikava Hidzsiri annak a mamutvállalatnak az alkalmazásában állt, ahová én Kjóko-szan közvetítésével kerültem, a hatalmas kiadó lektorrészlegén dolgozott.

Tehát ő maga is lektorált, de ő tartotta a kapcsolatot a szabadúszókkal és a külső szolgáltatókkal is, így a levonatok, kéziratok, adatok küldözgetése túlnyomórészt az ő feladata volt.

Munkaügyben nagyjából mindent el tudtunk intézni e-mailben, telefonon és a futárszolgálat segítségével, mégis körülbelül az első tél után, néhány hónapra rá, hogy elkezdtük a közös munkát, gyakran rám csörgött mindenféle apró-cseprő ügyben, akár csak érdeklődni, hogyan haladok a munkával.