Durica Katarina

MENNYIT ADTÁL ÉRTE?

Piros Hó Kiadó

© Durica Katarina, 2022

Botondnak

NÓRA

Brüsszel

Harmadik hete voltunk bezárva. Az első napokban úgy viselkedtem, mint egy kispatkány, akitől megvonták a kokaint.

Világos volt, amikor elhúztam a függönyt. Ez márciusban Brüsszelben körülbelül azt jelenti, hogy elmúlt kilenc óra. Az éjjeliszekrényemen tartottam a karórámat, ezen ellenőriztem az időt, nyolc ötven. Majdnem eltaláltam. Kinn szemerkélt az eső, szürke volt az ég, a parkban a kopasz fák alatt két férfi kutyát sétáltatott.

Felnyitottam a laptopot. Pörgettem egy ideig a feedet, közben a telefonomon megnéztem az instát. Egy ideig nézegettem a semmitmondó, beállított képeket, olvastam a rég nem látott otthoni ismerőseim pandémiáról szóló elmélkedéseit, aztán, úgy a tizedik után, lezártam a laptopot, és az arcom a tenyerembe temettem.

Lefőztem egy kávét, és elővettem a határidőnaplómat. Három héttel ezelőttig egy szabad percem sem volt, a lapokon sorjáztak a feladatlisták határidőkkel, nevekkel, helyszínekkel. Tollal írtam a már lefixált találkozókat, ceruzával azt, ami még változhat, rózsaszín filccel aláhúztam vagy bekereteztem a fontosakat.

Három hete üres a naptáram, egy tételt leszámítva, piros ceruzával írtam be minden hónap nyolcadikára, hogy el kell utalnom az albérlet havidíját. A félretett pénzem éltem fel.

Egyedül ülök egy ötvenhat négyzetméteres lakásban, a Montgomery mellett. Két éve azért választottam ezt a környéket, mert megtetszett a franciás hangulata, a zöldövezet, és az is, hogy közel a metró. Hát az utóbbi hetekben nem kellett mennem sehová.

A rendezvényszervező cégem, amivel magyar és más kelet-európai zenekarokat és előadókat hoztunk ki fellépni a nyugati nagyvárosokba, három hete lehúzta a rolót. Ugyanannál az asztalnál és a lomizott tonettszéken ültem, mint azóta mindennap, és nem hittem a szememnek, amikor azt írták, hogy lezárják a határokat, törlik a járatokat, senki ne menjen sehová, mindenki kerülje az érintkezést másokkal, jön a vírus, itt a vírus, mindenki hordjon maszkot.

A lezárások utáni napokban megállás nélkül csöngött a telefonom, a zenészek hívtak, a menedzserek, a frontemberek, a dívák, a PR-osok. A kihangosított telefon körül sétáltam körbe-körbe, napok óta ugyanabban a pizsamában. Az elején még mondogattam, hogy várjunk egy kicsit, nem kell mindjárt az az összes koncertet lemondani, aztán egy héttel később, amikor már a helyszínek üzemeltetői is hívogatni kezdtek, és a boltok polcairól elkapkodták a vécépapírt, egy határozott tollvonással kihúztam a noteszből mindent. Bezárt a bazár.

B és C forgatókönyvet dolgoztam ki, úgy voltam vele, ha tavasszal nem tudunk koncerteket szervezni, akkor majd a nyáron őrült nagy fesztivált csapunk, és megvalósítom az évek óta dédelgetett álmom, egy gyertyafényes komolyzenei koncertet a Leopold Parkban. Ahogy a kétségbeesett hívásokból napról napra egyre kevesebb lett, úgy az erőmből és az optimizmusomból is. Majd meglátom, mi lesz, és arra a konkrét helyzetre reagálok hallottam egy öltönyös guru videójában, ami magától indult el a Facebookon, és abban az állapotban voltam, hogy végignéztem. Gyertek, spiri guruk, mondjátok, mit tudtok!

Anya naponta felhívott, jaj édesem, mi van veled?, nem vagy beteg?, ugye, senkivel sem találkozol?, jaj, mi lesz velünk?, ott vagy egyedül az idegenben!, bárcsak haza tudnál jönni, hogy ha ez a sorsunk és mind meghalunk, akkor együtt legyünk az utolsó órákban! Kétségbe volt esve, ugyanazokat a frázisokat ismételte újra és újra. Fárasztó volt hallgatni. Az egyik nap a négyéves unokaöcsémet hallottam a háttérben, hogy hangosan üvölti: Mind meghalunk, mind meeegghhaaaaluuuunk! Amikor anyunak jeleztem, hogy talán a gyerek előtt nem kellene, akkor azt válaszolta, hogynem tőle hallotta, hanem a Mogyorómelót nézte. Ez egy őrült rajzfilm, amiben az egyik mókus állandóan ezt kiabálja. Pár héttel korábban hetente beszéltünk, tömören azért, mert állandóan rohantam.

A két alkalmazottamnak napok óta nem tudtam mit mondani. Tímea naponta felhívott, már kezdtem azt hinni, hogy csak azért telefonál, hogy nyomasszon. Kicsi gyereke van, a férje közel fél éve munkát keres, rá mindig számíthattam, ismételgette, és akár éjfélkor is előhalászta a végeláthatatlan Excelből a szükséges adatokat, sőt felemlegette azt is, hogy két évvel ezelőtt, amikor egy szilveszteri hangversenyt szerveztünk, akkor nagykarácsony napján az anyóséknál elbújt a fürdőszobában, és onnan dolgozott. Nem tudtam neki mit mondani. Ha nincs rendezvény, akkor nincs munka, ha nincs munka, akkor nincs pénz és nem tudok neki fizetni.

Összeszorult gyomorral ültem a kanapén. Én eddig mindig tudtam, mi lesz a következő lépés. Hetekre, hónapokra előre megterveztem azt is, hogy kivel fogok ebédelni, a nagyobb koncertekben egy-két évre előre kellett gondolkodni. Vasárnap este összeírtam a feladatlistám, azt is belevéve, hogy melyik nap mikor fogok tornázni. Reggel hat harminckor keltem, hétvégén is, nyolckor már általában az aktuális rendezvényünk helyszínét jártam be. Háromhetente csütörtök esténként manikűrre mentem, havonta fodrászhoz, hetente kétszer vásároltam a pékségben kenyeret és heti háromszorhalat vacsoráztam. Év elején beírtam, mikor látogatom meg a szüleimet, felírtam a terveim, beütemeztem a nyaralást.

A három hét bezártság alatt az ötvenhat négyzetméteres lakásom minden szegletét megismertem. Az amerikai konyhás nappali és a hálószoba közt váltogattam a dolgozósarkom: két napig a konyhaasztalon nyitottam fel a laptopot, majd a hálószobában a sminkasztalon, majd a kanapén, az ölemben. Beállt a nyakam, fájni kezdett a derekam a kevés mozgástól.

Leterítettem a jógamatracot és hanyatt feküdtem. Kigyúrom magam! Letöltöttem egy napi harminc perces erősítő gyakorlatsort, és minden délelőtt elvégeztem. Eldöntöttem, hogy mindennap kimozdulok. Brüsszelben az élelmiszerboltok nyitva voltak, és a címhez legközelebbi parkokban is lehetett sétálni. A bezártságot, a kis tereket nem bírom, nekem tér és mozgás kell, a fenébe a nagy óvatoskodással! Délutánonként a boltba mentem, hogy valami történjen, vágytam más terekre, és arra is, hogy hús-vér embereket lássak, ne csak beszélő fejeket a monitoron. Hétfőn sajtot vettem, kedden felvágottat, szerdán gyümölcsöt. A naponként váltakozó kasszásnőknek kedvesen köszöntem, mindennap megkérdeztem, hogy van, soha nem válaszolt egyikük sem.

A pandémia következő időszakában, amikorra már a hétköznapok összefolytak a hétvégével, a délelőttök a délutánokkal, kifogytam az ötletekből. Nem akartam húsz deka sajtért lemenni a boltba, pedig tudtam, ha felöltözöm, megfésülködöm, kilépek az utcára és sétálok kicsit, a boltban emberekkel találkozom, az jót tesz. Mégsem bírtam rávenni magam. Az ablakban ültem, néztem a kopasz fákat, az alattuk sétáló kutyákat és gazdáikat, próbáltam kitalálni, hogy a piros kabátos vajon ugyanaz, akit egy nappal korábban láttam délelőtt, vagy ez egy másik, hasonló színű kabátban.

Az ablakpárkányon ültem és a lábujjaim körmét piszkáltam. A bőrt nyomkodtam a mutatóujjam körmével, a nagylábujjam vakargattam, később a kisolló is előkerült, tövig levágtam mindet. Úgy terveztem, pirosra festem őket, de olyan tökéletesen lepucoltam körülöttük a ránőtt bőrt, a sok nyomkodás, vágás olyan alaposra sikerült, hogy több helyen vérezni kezdett a körömágyam. Vattával próbáltam felitatni, de nem adták könnyen magukat. Zoknit húztam, és éreztem, ahogy a jobb hüvelykujjamon csípni kezd a seb, és minden érintésnél belenyilall a fájdalom. Levettem a zoknit és a szennyesbe hajítottam. Fél pár zoknival a lábamon ültem az ablakban, egy barna kutyát figyeltem, aki lekuporodott, majd egy óriási szarkupac maradt utána. A gazdija figyelmen kívül hagyta. A kutya odakakált a járda közepére, a fickó észrevette, láttam az ablakból, hogy nézi, a kezében a zöld kis nejlon, csak le kellett volna hajolnia érte, de nem tette. A park üres volt, azt hitte, nem látja senki.

Egyedül voltam. A régi barátaim a kertes házukban, férjjel és gyerekkel várták a beharangozott világvégét. Új barátaim nem voltak, hiába vettem sorra azokat az embereket, akikkel az utóbbi években találkoztam. Mindegyik munkakapcsolat volt, nem barátság. Egyikőjüket sem hívhattam fel őszintén azzal, hogy itt ülök az ablakban, egyedül vagyok, gyere, szegjük meg a szabályokat, a kijárási tilalmat, hozok egy üveg bort, a legdrágábbat, keressük meg a város legmagasabb pontját, lógassuk a lábunkat, és nézzük fentről az univerzum pusztulását

Végül felhívtam Ágnest. Nem volt a barátom, de kedveltük egymást és valami mégiscsak volt köztünk. Félévente találkoztunk, beszámoltunk egymásnak az életünk ügyes-bajos dolgairól, tudtam a drogos bátyjáról és a manipulatív exéről is. Amikor évekkel ezelőtt szakítottak, felajánlottam neki, hogy jöjjön hozzám, lakjon nálam, míg új lakást nem talál. Itt dekkolt a kanapén egész nap, pokrócba tekerve, vörösre sírt szemmel. Én korán mentem és későn jöttem, kemény időszak volt, állandóan dolgoztam, építettem a vállalkozásom, mint az utóbbi évek minden percében. Ágnest hívtam, de nem vette föl. A konyhapultra tettem a telefont, megnéztem az aznapi képernyőidőt, sóhajtottam egy nagyot, majd a mobil nélkül visszaültem az ablakba.

A volt szerelmeimre gondoltam – talán most ők is ugyanígy ülnek egy ablakban.A karantén első heteiben megszépült a múlt, csak a jóra emlékeztem, sajnáltam, hogy kivágtam őket. Együtt lehetnénk, a volt szerelmeim bármelyike jól jött volna most. Visszafogadtam volna bármelyiket, jöjjön csak, öleljen át, szuszogjon a nyakamba, vagy csak beszéljen hozzám.

Ebben a pillanatban az összes szakítást bántam. Minden jobb lenne, mint egyedül olvasni a híreket és az ablakból egy kupac kutyaszart bámulni.

Daniel jutott az eszembe, a vele kapcsolatos szép emlékek kavarogtak a fejemben, a jó pillanatok, az izmos karja, az akcentusa, a kitaposott sportcipői. Három éve szakítottunk. Akkor voltam harmincnyolc éves.

– Egy nő harmincnyolc évesen nem szakít, hanem szeretkezés közben jó szorosan a férfi dereka köré kulcsolja a lábát, és nem ereszti, de nem ám! Teherbe esik, majd azt mondja mindenkinek, hogy véletlen volt, ez a gyerek jönni akart, így volt megírva, csoda és meglepetés, kettő az egyben – mondta akkor Ágnes.

Anyu kikerekedett szemekkel bámult rám, amikor bejelentettem neki a szakítást. – Ennyi évesen? És mihez kezdesz most? – A vállam vonogattam.

A végleges szakításunkkor, mert előtte volt már pár, azt vágtam a fejéhez, hogy a legjobb éveimet pazaroltam rá, a legjobb peteéréseimet. Üveges tekintettel bámult ki az ablakon, tudta ő, hogy én mit akarok, és azt is, hogy mi lenne a megoldás, de ő valami teljesen mást akart. Szabad életet kompromisszumok nélkül, állandó kalandot és szenvedélyt.

– A tinédzserek mondanak ilyeneket, a tizenéves hülye gyerekek, nem egy negyvenéves férfi!

Magas, izmos férfi, és magyar. Amikor megismerkedtünk, azt hittem, hogy ez egy égi jel. Gondviselés, isteni beavatkozás. Akkor már közel tíz éve külföldön éltem, angolul beszéltem vagy németül, az utóbbi években franciául. Néha az egyik ment jobban, néha a másik, aztán kevertem az összeset. Erős akcentussal, nyelvtani hibákkal, sokszor rosszul használtam a szlenget, amit az elején nagyra értékeltek a belgák és a brüsszeli nemzetközi szcéna, aztán pár év után, egy eltévesztett nőnem-hímnemnél kérdezgetni kezdték, hogy mióta élek Brüsszelben.

Az elején zokon vettem, hogy, a fenébe ne vettem volna. Zavarba jöttem, kibillentett, nem bírtam folytatni a tárgyalást. Az utóbbi időben viszont akárhányszor a nyelvtudásomra tettek megjegyzést, elsütöttem a kedvenc viccem, amivel egyszer földbe döngöltem egy hülyét. A Bozarba szerveztünk egy nagy dzsesszkoncertet, VIP vendégekkel, az Európai Parlament és a Bizottság nagyhatalmú urainak és asszonyainak. Volt, aki helikopterrel érkezett, így az ő városközpontba való bejuttatásukat is el kellett intézni. Nagy költségvetés– euró- százezrek röpködtek, amikor hónapokkal az esemény előtt tárgyaltunk róla. Egy belvárosi étteremben ültünk, mi szervezők, egy nemzetközi csapat: Jana, a lengyel nő, aki a Rolling Stones európai turnéját is szervezte, Gerald, a német ficsúr, aki tökéletesen naprakész volt a legtrendibb dolgokkal kapcsolatban, spanyolok, helyi francia-flamandok és Fabien. Jegyzetfüzetek és tabletek voltak az asztalon szanaszét, brainstormingoltunk, literszámra ittuk a kávét, a spanyolok az energiaitalt. Jana a harmadik süteményét fogyasztotta.

– Engem a cukor felpörget, kreatívvá tesz! – mondta a citromos tarte-ot majszolva.

Javasoltam, hogy az állófogadás mellett klubhelyiségeket is nyissunk, legyenek boxok azoknak, akik nyugodtan szeretnének beszélgetni és networkolni.

– Ne ringassuk magunkat abban a tévképzetben, hogy ezek a vendégek a világ legjobb dzsesszelőadói miatt vesznek részt a koncerten.

A csapatban bólogatni kezdtek, jó ötlet, mondták, erre Fabien, az egyetlen francia megszólalt:

– Un box, nem une box. Hímnemű. Gyakran használod helytelenül. Gondoltam, hasznos, ha kijavítom.Ott ültem porig alázva. Előjött a mélyre temetett érzés, a kelet-európai kishitűség: én csak véletlenül vagyok itt, nem vagyok elég jó, nem vagyok elég kifinomult. A fülemben nagymamám szavai csengtek: becsüld meg magad, fiam, mindig tudd, honnan jöttél. És apáméi: csak szerényen, húzd meg magad, és dolgozz szorgalmasan. A francia kolléga beszólása után összementem, a jobb szemem tikkelni kezdett, a mutatóujjam a számba vettem és rágni kezdtem a körmöm. Nem szóltam semmit, mosolyt erőltettem az arcomra és a jegyzeteim közt lapozgattam, hogy semmiképp ne kelljen a többiekre néznem. Aztán a telefirkált lapokról a földre szegeződött a tekintetem, a hajópadlóra, a cipőmre, a visszafogott, fekete, elegáns lapos sarkúmra.

Micsoda kompromisszumok voltak már ezek is, a szolid, elegáns ruhák, az unalmas cipők! Miközben ízig-vérig kelet-európai vagyok, imádom a színeket, a bizsukat, a fodros blúzt és karika-fülbevalót, a lábujjnyomorgató magassarkút, a szűk szoknyát és a push up-melltartót!

A cipőm néztem, és eszembe jutott, hogy évek óta natúr, bézs színekre festem a körmöm, hogy semmiképp ne tűnjek harsány kelet-európainak. Dühös lettem, magam sem tudtam, hogyan kapcsolt át a szégyen agresszióba. Éreztem, hogy izzadni kezdek, hogy nedves a hónaljam és ragad a kezem.

– Rendben, Fabien! Köszönöm az észrevételt! És azt a viccet ismered, hogy hogyan hívják azt az embert, aki három nyelven beszél? Hát trilangual. És azt, aki két nyelven? Bilinguál. És aki egy nyelven? Francia!

Óriási nevetésben törtek ki az asztal körül ülő kollégák, a lengyel nő torkán megakadt a sütemény, és azamúgy száraz és unalmas németek is kuncogtak. Egyedül Fabien ült összezavarodva, és nem értette, hogyan került ilyen helyzetbe. Nézett jobbra-balra, kereste, aki szövetségre lépne vele, de nem talált senkit. A sok Brüsszelben élő, innen-onnan származó ember, aki minimum két nyelven beszélt, méltó visszavágásként élte meg a viccemet.

Mindez most az üres lakásból nézve egy fényévekkel ezelőtti életnek tűnt. Feltört bennem a nem így akarok élni-, én nem így terveztem-érzés, amiket az évek alatt a feszített munkatempóval el tudtam nyomni. Én családot akartam, gyerekeket, vasárnapi húslevest, szülinapi zsúrokat, és tavasszal lecserélni a kinőtt cipőket. Puha gyerekkezeket fogni, úgy sétálni. Tervezni a jövőt, nekik építeni valami jobbat, miattuk harcolni.

A konyhába mentem, megnéztem, milyen zöldségek vannak a kosárban, elővettem a csirkemellfilét, apróra vágtam a hagymát, felszeleteltem a paradicsomot, cukkinit. Közben ötpercenként frissítettem a Facebookot. Semmi érdekes nem volt rajta, de nem bírtam lejönni. „We love Budapest” - feliratú fakanállal kavargattam a zöldséget a serpenyőben. Körülbelül tizenötféle ételt készítettem világéletemben. Nem kísérleteztem, ragaszkodtam a megszokott jóhoz.

A fakanalat Daniel szüleitől kaptam. Az ’56-os szülők magyarországi látogatásuk alatt vettek egy szatyor szuvenírt: hűtőmágnest, édes paprikát kis zsákban, és egy olyan sörnyitót, amin egy nagy mellű, népviseletbe öltözött nő volt. Ebből a csomagból nekem a fakanál jutott.

Daniel járt folyton a fejemben, pedig hosszú ideje nem gondoltam rá. Az utolsó nagy szerelmem, ’56-os magyarok fia, a legkisebb, negyedik gyerek, aki már Brüsszelben nőtt fel, de a nyarakat a Balatonon töltötte.

A világvége-hangulat felerősítette az emlékeimet, amiket évek alatt gondosan a szőnyeg alá söpörtem. Nem tudtam tovább elrejteni, az új élethelyzetben szélesvásznon kellett szembenéznem mindennel.

Daniel egyszer előállt, hogy húzzunk el a trópusokra, a melegbe, a napfényre, pihenjünk, töltődjünk, menjünk Martinique-ra a tél közepén nyaralni. El voltam havazva, de stand by-ra tettem mindent. Azt hittem, hogy eljött az idő, és a nyaraláson megkéri a kezem, vagy összeköltözünk, vagy gyereket csinálunk.

Amint megérkeztünk a szigetre, Daniel kiderítette, hogy melyik oldalon a legelőnyösebb a merülés, és hol lehet jól kiteszörfözni. Az első reggelen hajnalban kelt, hogy a vihar előtti hullámokat elkapja. Egyedül ültem a bungaló teraszán frissen préselt maracujalevet szürcsölve.

Egyedül mentem le a strandra is, egyedül néztem az óceánt, magam kenegettem be a hófehér novemberi bőröm. Figyeltem Danielt a távolban. Apró pöttynek láttam a piros ernyőt. Másnap búvárkodni mentünk. Míg én a színes halakat és a hajóroncsokat nézegettem, Daniel itt is a kalandot, a kihívást kereste.

– Nyaralni jöttünk, nem kell annyira pörögni, töltsünk együtt több időt! –mondogattam, de nem figyelt.

Összevesztünk. Szinte mindennap előjöttek ugyanazok a mondatok.

Aztán jöttek újabbak is: a fejemhez vágta, hogy én nem gyereket akarok, hanem valami mást, biztonságot, támaszt, biztosítékot.

– Neked gyerek csak megfelelési kényszerből kell!

Ezek a mondatok olyanok voltak, mint egy homokvihar, mindent beborítottak, nem láttam tőle semmit. Kiabáltam, hogy ez hülyeség, hogy ezek beteges gondolatok, és azt is, hogy önző.

Az utóbbi jelzőről éveken át filozofáltunk.

– Önző vagy, hogy nem akarsz gyereket! – morogtam neki.

– Önzőség gyereket vállalni erre a világra!

– Erre a világra? Mindenünk megvan! Békében, gazdagságban élünk! Anyádék nyomorogtak, de mégis bevállaltak négy gyereket! És milyen jól tették!

– Nem kellett volna.

Ilyenkor előjött a szorongása, láttam a szemén, a finom kis rezdülésekből, hogy rátört a félelem, a megmagyarázhatatlan érzés, mert nem volt oka, nem tudta, mitől retteg, csak azt, hogy valami nyomasztja, hogy nem jó ez így.

Miközben a nyaralás utolsó napjain ott feküdtem a hófehér homokban és az e-bookomra letöltött újabb kortárs regényt olvastam, felnéztem, és észrevettem a nőket magam körül. Harmincas nők egyedül, akik a párjukat nézik a vízben. Várják, hogy mikor jön ki, hogy a kezébe nyomják a törölközőt, majd a naptejet, és elinduljanak a közeli éttermek egyikébe ebédelni. Ha jók a hullámok és a férfi flowban van, akkor csak késő délutáni ebéd lesz, de az is lehet, hogy kimarad, és vacsorára lehet csak számítani. Ezek a gyönyörű, széptestű, szomorú nők ugyanarra vártak mind. Hogy az óvodás párjuk felnőjön, befejezze a nyuszimotoron száguldást, és családon alapítson velük.

Fejbe vágott a felismerés. Én nem várok tovább Danielre. Hazautazásunk másnapján egy neonzöld post-it-re írtam az üzenetet, és a hűtőre ragasztottam. „Ennek semmi értelme. Én mást akarok. Ne keress!”Egy ideig nem is keresett, aztán küldött pár hangüzenetet, amiket meg sem hallgattam. Az e-mailjeit olvasás nélkül töröltem.

És most, a brüsszeli kis albérletemben a növények értelmetlen rendezgetése közben a piros levelű, egzotikus virágokról megint a martinique-i dzsungel jutott az eszembe. Elég! Le akartam állítani a gondolatfolyamot,nem akartam újra a százszor végigrágott problémákra gondolni.

Negyvenegy éves vagyok. Anyám szerint mind meghalunk, apám szerint a Soros, a bolt előtti fekete hajléktalan szerint a fehérek, tesóm szerint nem az kérdés, hogy elkapjuk-e a kórt, hanem az, hogy mikor, és akkor mind meghalunk.

Két napig nem tettem ki a lábam a lakásból. Napi tíz órát töltöttem a Facebookon. Ostoba videókat néztem, ismerőseim ismerőseinek kommentjeit olvastam, teljesen irreleváns dolgokkal csesztem el a napokat, amik nem, hogy nem töltöttek fel, hanem lehúztak. Az amúgy is instabil lelkiállapotomban Brigi jutott eszembe.

Brigi általános iskolai osztálytársam volt. A negyvenedik születésnapját ünnepelte, a torta mellett ott állt az egyetemista fia is. Emlékszem, amikor teherbe esett, még nem volt húszéves. Mindenki róla beszélt. Kisírt szemmel járt a gimibe, a szülei büszke, komoly emberek voltak, nem jártak ki a városba, boltba, postára se mentek, hogy kerüljék az embereket. Micsoda szégyen! Mindenki róluk pletykált!

– Csak úgy ne járj, leányom, mint Brigi! – mondogatta minden buli és nyári fesztivál előtt anyu.Laci, a gyerek apja, az első szerelme a Duna-parton kérte meg a kezét, és azt mondta neki, hogy nehéz lesz, de ők ketten erősek, és hogy most már nemcsak ketten, hanem hárman vannak a világ ellen.

A templomi esküvőre összegyűlt a fél város, jöttek megnézni a pocakos mennyasszonyt. Aztán lecsillpodtak a kedélyek, Brigi megszülte a kisbabát, először a szüleinél éltek, aztán az anyóséknál. Laci elvégezte az egyetemet, mérnök lett, komoly munkát kapott és fiatal kolléganőket. Aztán elváltak, Brigi egy kis lakást bérelt a gyerekkel, elvégezte valamelyik vidéki egyetemet, tanár lett, délutánonként a környék gyerekeit korrepetálta, átjárt Ausztriába kasszázni, aztán jött egy új férfi. Két közös gyerekük született.

Brigi annyi idős, mint én. Három gyereke van, férje, egy kertes házban laknak a város szélén, nyáron a tengernél nyaralnak, télen síelni járnak. Brigi BMW-vel jár, amire a szüleim sajnálkozva annyit mondtak, hogy hitelből.

Irigyeltem Brigit.

Én, az eminens tanuló.

Az üres lakásban úgy jártam körbe, mint a középkori szerzetesek a kerengőben. A másfél szoba patyolattiszta volt, a fürdőt hetente kisikáltam. Átválogattam a régi sminkjeimet, a régi ruháimat, minden szép volt és rendezett.

Megint Daniel járt a fejemben. Nem hiányzott más belőle, csak a teste. Az is eszembe jutott, hogy ráírok,jöjjön már fel egy órára. Biztos voltam benne, hogy nem az a fajta, aki a millió szabályt betartva otthon ül. Rákerestem a Facebookon, az utolsó posztjai alapján egy ázsiai szigeten van, valamilyen szörfös-túlélős kihíváson, ahol csupa izmos testű, korosodó férfi próbálja megdönteni a személyes ilyen-olyan rekordját. Ó, Jézus, Mária!

Leültem az asztali gép elé és az Amazonról vibrátort akartam rendelni. Több száz találat, olcsótól a drágáig, a kínaitól a dizájner darabokig. A kínálat pazar, könynyű bizsergést okozott már a tárgyak leírása is. Több intenzitási fokozat, pulzálási módok, testbarát szilikon. Viszont az összes alatt ott állt, hogy a termék webáruházunkban jelenleg nem kapható.

REBEKA

Kovácspatak (Szlovákia)

Amióta Jani meghalt, nem bírok aludni. Fekszem a franciaágyban az én oldalamon, az ablakhoz közel, tíz óra van. Ilyenkor már rég az igazak álmát alszom. Ma megint nem jött álom a szememre, hiába hagytam ki a délutáni kávét, hiába voltam fáradt a fizikai munkától, egyszerűen nem ment. Neszeket hallottam, a konyhai szőnyegen fekvő macska minden mozdulatának surlódását, amit idáig észre sem vettem.

Fogtam a pótágyról a matracot és átvonszoltam a gyerekek szobájába. Letettem középre, az emeletes ágy mellé. Hátamra fordultam, és a nyakamig felhúztam a takarót. Ádám a fenti ágyban aludt egy szál pizsamanadrágban, a takarója összegyűrve az ágya szélén, Lenke több plüss- és gyapjútakaró alatt. Sosem tudtam, hogy meleget csináljak vagy hűvöset, annyira más volt a két gyerek hőérzete.

Ha mellettük vagyok, minden rendben lesz, mondogattam magamnak. Amíg ők jól vannak, nincs semmi baj. Én nem eshetek szét, nem zuhanhatok össze. Ezt mantráztam naponta százszor, ezerszer

Jani fél éve halt meg. Munkahelyi baleset volt, építkezésen dolgozott Ausztriában. Hajnalban kelt, későn jött haza, keveset aludt. A szabadnapjain, ha néha volt neki olyan, a ház körül dolgozott. Azt terveztük, hogy önfenntartók leszünk, Jani magaságyásokat épített, én teleültettem zöldséggel. Tyúkokat tartottunk. Egész évben alig kellett zöldséget, gyümölcsöt és húst vásárolnunk.

Annyi tervünk volt, olyan jól haladtunk, aztán egyszer csak leesett az állványról. Közel húsz méterről. A halottasházban nem akarták megmutatni, nem akartak beengedni. Toporzékoltam, hogy látni akarom, hagyjanak békén, én el tudom dönteni, mi a helyes. Egy összeroncsolódott, vértől megbarnult hústömeg lett belőle. Álltam a teste mellett, és az ismerős részeket kerestem rajta. Még az is megfordult a fejemben, hogy ez nem is ő, ez valaki más, mi van, ha összekeverték, ha az egész csak tévedés, egy hülye félreértés. Aztán észrevettem a fülét. Jani füle volt. Pár nappal korábban ezt a fület harapdáltam szeretkezés közben, aztán ott feküdt egy rozsdamentes acél asztalon, felismerhetetlenül.

Zárt koporsóban temettük, pedig nem ez volt a szokás. Az anyósom tipródott, hogy ő meg akarja ölelni, a keresztanyja, a szomszédok jöttek, hogy el szeretnének tőle búcsúzni, ha nem látják holtan, az olyan, mintha egy hosszú külföldi munkára ment volna. Hadd öleljék meg utoljára, kérleltek. Elhajtottam őket.

Ennek hat hónapja, és én azóta sem tértem magamhoz. Tettem a dolgom, korán keltem, kiengedtem a tyúkokat, elvégeztem a ház körüli munkát, a gyerekeket elláttam. Kifejezetten jólesett felásni a kertet. Izzadt a testem a kemény munkától, folytak a könnyeim, az orrom, minden keveredett az izzadsággal. Egy nap alatt a fél kertet rendbe tettem, ha az anyósom vállalta volna a gyerekeket hosszabb időre, akkor megvan az egész.

– Rebekám, csak délelőttre hozd őket, délután, tudod, már kezdődnek a sorozatok.

Bólintottam, és elmormogtam egy hogyne perszé-t.

Az anyósomék fizették a temetést, ők adtak kölcsön az első Jani nélküli hónapokban a jelzálog törlesztésére. Nem mondhattam semmit.

Tombolt a világjárvány, erről beszélt mindenki a faluban, hogy a hírekben bemondák, rengeteg a halott, kiürültek az utcák. Két nyugdíjast jártam gondozni hetente háromszor, a nyolcvankét éves Pali bácsit, akinek mindkét fia külföldön élt, az egyikük Londonban, a kisebbik pedig egy angol birtokon lovakat gondozott. Évente kétszer-háromszor ha megfordultak itt. Hasonló volt a helyzet Mici néninél, három gyerekéből egy sem maradt otthon. A legkisebb unokáját még nem is látta, Ausztráliából eddig is nehéz lett volna kisbabával utazni, a Covid miatt most meg már nem is lehet.

Az öregek jó kondiban voltak, csak a mozgás ment nekik nehézkesen. Főztem nekik, ott maradtam velük, mialatt ettek, és beszélgettünk. A régi időkről meséltek, a háborúról, az oroszokról. Pali bácsi tanított meg rózsát és szőlőt metszeni. Hetente egyszer kitakarítottam a házukat, igazából csak két szobát kellett, a konyhát és a hálót, ott töltötték az idejük nagy részét, a többibe be sem mentek.

Jani bevétele mellett ez jó kiegészítés volt. A Covid megjelenése után mindkét öreg gyerekei felhívtak, és visszamondták a munkám. Féltik a szüleiket, értsem meg, nem arról van szó, hogy nem bíznak bennem, de ki tudja, kivel találkozom, a gyerekek is át tudják nekem adni a vírust.

Édes jó Istenem! Mindkettőjüket betették nyugdíjasotthonba, egy-egy kifertőtlenített miniszobát kaptak, és kesztyűs kézzel nyújtották át nekik az ételt.

Látogatni nem lehetett őket, a többiektől kétméteres távolságban ücsöröghettek a kertben.

Pali bácsi öreg kutyáját elhoztam magunkhoz. Szegény Morzsi napokig nyüszített, a gazdáját kereste. Aztán valahogy megszokott minket. Bár a gyerekek energiáját nem bírta, azt azért elviselte, ha az ölükbe vették és simogatták.

Több hónapos tartozásom volt a bank felé. Jani haláláig az ő fizetéséből fedeztük a kölcsönt. Így egyeztünk meg, ő pénzt keres, én a gyerekeket látom el, és megtermelem, amit lehet.

Jani mindent megtett, hogy az erdőszéli telek a miénk legyen. Amikor várandós voltam Ádámmal, ő a polgármesteri és a földhivatalba járt hónapokon át, hogy megkapjuk a megvásárlásához szükséges engedélyt. Jani ekkor már kijárt osztrákba. Volt megtakarított pénzünk és az erdő mellett akartunk lakni. Mindenáron.

Végül sikerült, a nagy telek és az öreg ház a miénk lett, hitelt vettünk fel, és törlesztettük a szerződés szerint. Minden sínen volt.

Nagy terveink voltak, kecskét és bárányokat akartunk, Jani kitalálta, hogy készítsünk sajtot. A  friss tehéntejért a szomszéd faluba jártunk, azzal kísérleteztünk. Igazi nagy gazdaságon dolgoztunk, sok gyerekkel, egészséges, vegyszermentes ételekkel és szeretetben felnőtt állatokkal.

Olyan férfi volt a férjem, akivel építkezni lehetett. Házat, jövőt, családot. Én sosem akartam csak úgy, cél nékül élni bele a nagyvilágba, felelősség és tervek nélkül, én egy birodalmat akartam létrehozni. Gyerekekkel, saját kézzel felépített otthonnal, saját magunk által termelt gyümölcsökkel. Ehhez a férjem tökéletes társ volt. Vele nem féltem attól, hogy amit ma építünk, az holnap szétesik. Sokan az egyszerű utat választják, az öt évente új társat, autót, otthont, majd a futást, amikor a dolgok nehezebbé válnak. Én soha nem akartam így élni.

Kellett a pénz, nagyon kellett a pénz. Próbáltam spórolni, vasárnap esténként összeírtam a heti menüt, a kenyeret én sütöttem, a reggelihez a lekvár a sajátom volt, a kerti barackból. Babfőzeléket főztem, a tojás a mi tyúkjainktól volt. Mindent beosztottam, felhasználtam, nálunk szinte semmi sem került a kukába. A gyerekek maradékát vagy én ettem meg, vagy a tyúkok vagy Morzsi. Májustól októberig semmilyen zöldséget nem vettem, csak fokhagymából volt hiány, de azt egy nénivel cseréltem: egy láda zöldségért kaptunk egy láda fokhagymát. Rengeteg zöldséget ettünk, bújtam a recepteket, és új ételeket próbálgattam. A  sütőtököt almával főztem, egy kötött sapkás youtuber tanácsai szerint. Sok gyümölcsöt és zöldséget lefagyasztottam és befőztem, ezeket ettük a téli hónapokban. Ha a nagy hitelünk nem lett volna, egyelőre semmi nem fenyegetett volna minket. De volt, és nem hazudhattam azt magamnak, hogy minden rendben van.

Néha feltettem magamnak a kérdést, mi lesz velünk, de mindig eszembe jutott, hogy hát mi lenne. Megrázom magam, és megyünk tovább.

Az óvodát becsukták a járvány miatt. Itthon voltak velem a gyerekek. Tavasz volt, palántáztunk, tanítottam őket a földdel való munkára. Olyan lelkesek voltak, amikor kibújtak az első zöld levelek, hogy sírni kezdtem. Ott álltak az ágyás mellett, gumicsizmában, Ádám a kinőtt ujjú kabátban, és örültek a természetnek.

Jani is örült volna. Letöröltem a könnyeim, és mentem a dolgomra.

Az egyik nap visszajött a róka. A tyúkok iszonyatos kotkodákolásba kezdtek, amint meghallottam, futottam feléjük, de tudtam, hogy késő. A róka sokkal gyorsabb volt. Mint mindig. Mire a kert végéből odaértem, már három tyúkot leszedett. Ordítva, a kezeimet magasra emelve hajtottam el. A megmaradt tyúkokat behajtottam, a döglötteket kiterítettem a kert erdő felőli oldalán.

– Nesze, ez már a tiéd! – tudtam, hogy így egy ideig nyugtom lesz tőle. Borzasztó szemtelen, nappal jött!

Évekkel ezlőtt Jani építette a tyúkólat, jó magas kerítéssel vette körül, itt szabadon voltak a szárnyasok egész nap. De még az is alacsonynak bizonyult, a róka ügyes volt, sokkal magasabbra ugrott, mint ahogy mi azt elképzeltük. A nyolc tyúkból akkor hatot meggyilkolt. Jani ekkor épített ketrecet nekik. Nagyon kitartó volt így is a dög, a ketrec körül sosem kellett a füvet nyírni, sosem nőtt meg, a róka kitaposta. Bemenni persze így nem tudott, de azért próbálkozott. Főleg, ha kisrókái voltak, akkor mindent megtett, hogy tyúkot tudjon lopni.

A rókáról, a tyúkketrecről is Jani jutott eszembe. Láttam magam előtt a kopott, kinti farmerban, ahogy építi, rakja össze. Ahogy egy füzet fölött görnyedve tervezi. Ahogy izzadtan megölel. A konyhaasztal fölött az arcomba temettem a fejem és mélyeket lélegeztem. Ennyi maradt. A lélegzés, párnába zokogás és a hitel törlesztése fölötti aggódás.

Az egyik délelőtt, amikor a fenyő alatt játszottak a gyerekek, elhatároztam, hogy eljött az idő, Jani ruháitól meg kell válnom. Leguggoltam a ruhásszekrény elé, és egyesével válogatni kezdtem az ingjeit, nadrágjait. Minden egyes darab kapcsán eszembe jutott, mikor viselte utoljára. A kék pulcsiját szorongattam, közben láttam magam előtt, ahogy az ujját feltűrve a konyhaasztal mellett ül, láttam a nagy, izmos, fekete, sűrű szőrös karját, ahogy kidudorodnak az erek rajta, ahogyan szorosan magához ölel.

Kimostam. majd kivasaltam a ruháit. Egy kupacba raktam mind, nem tettem vissza a szekrénybe. A hálószobaajtó mögött ott állt a két ruhatorony, nem nyúltam hozzá. A közös ruhásszekrényünk olyan tágas és üres lett, hogy akárhányszor kinyitottam, összeszorult a gyomrom, hogy itt már nincs semmi, és már nem is lesz soha.

Másnap anyu hívott, kérdezte, hogy vannak a gyerekek, hogy vagyok én, de a válasz nem is érdekelte, szórta a tanácsait, hogy mit hogyan kellene csinálnom, higgyem el, ő tudja jól, a hitelt úgysem fogom tudni törleszteni, és amúgy is nagy ez a ház nekünk, a kert és az állatok csak a gond, adjam el, ő az elejétől megmondta, hogy nem túl jó ötlet.

– Az ilyen „távol a civilizációtól” élet csak a filmekben tűnik jónak! – mondta. Már nem is tudom, mit válaszoltam, de nem tetszett neki, ezért folytatta, hogy ő nem érti, miért kell mindig mindent máshogy csinálnom, mások kétszobás panelben simán elvannak, a gyerekeik óvodába járnak és benn vannak estig, a nők is dolgoznak, úgy érti, van rendes munkahelyük, nem mint nekem, ez az erdei partizánkodás neki nem tetszik, és megmondja őszintén, hogy szerinte a gyerekeknek sem tesz jót.

Ez volt a végszó, ahol elszakadt a cérna, eddig bírtam. Azt válaszoltam, hogy ez az én életem és az én döntésem. Tartsa tiszteletben, vagy ne tartsa, de én erre nem vagyok kíváncsi, tartsa meg magának.

– Nekem is van véleményem a te életedről, mégsem vágom a fejedhez nap mint nap – mondtam neki.

– Van véleményed az anyád életéről? Igazán? Na akkor mondd csak, ide vele, ne fogd vissza magad!

– Nem erről van szó, nem akarok veszekedni… – mondtam, és már megbántam, hogy belekezdtem.

Az ablakhoz álltam a mobillal a kezemben, Lenke a kutyát egy kis kosárba tette és hozta-vitte, mint egy kisbabát. Morzsi megadóan pislogott kifelé, Ádám a