Durica Katarina

VÁROSI RÓKÁK

Piros Hó Kiadó

© Durica Katarina, 2020

Botondnak

Az Európai Parlament körül sétálok, reggel 8.30 van, borongós, szeles idő, a kapucnit a homlokom közepéig húzom, kétoldalt szorosra fogom a zsinórját, hogy a kezdődő vihar ne fújja le. 8.45-re beszéltük meg a találkozót, de nem bírok otthon várni, muszáj volt idő előtt elindulnom. Aludni az éjjel úgysem tudtam, álmatlanul forgolódtam az ágyban, próbáltam párnával, párna nélkül, egyik sem vált be. Reggel az extra strong-ot nyomtam meg a kávéfőzőn, sok tejjel húztam le.

Ez azon ritka reggelek egyike, amikor a baba előtt ébredtem fel. Békésen szuszog a kiságyban, és békésen szuszog a férjem is, a feje mellett a mobil még fél órát engedi aludni, aztán indul az elviselhetetlen csipogás.

Van valami megmagyarázhatatlan a kora reggelekben, az elhasználódott levegő illata, a szék támláján heverő tegnapi ruhák kupaca, a félhomály, amikor az éjszakának még nincs vége, de már elkezdődött egy új nap.

Belecsókolok Gergő nyakába, érzem a borostát, a csípős reggeli lehelletét, ahogy azt mormogja, hogy vigyázz magadra.

Halkan csukódik az ajtó, fordul a kulcs a zárban, mély levegőt veszek és elindulok. Felszállok a buszra, nem ülök le, hiába van szabad hely. Erősen kapaszkodom. Pár megálló után leszállok, lökdösnek a jól öltözött eurokraták. Elsétálok a tagállamok zászlói mellett, elegánsan lobognak a brüsszeli szélben. A britekét korábban lehúzták, helyére az uniós került. Eggyel kevesebb zászlónak kellene lobognia, de biztos túl lehangolónak vélték az üres rudat, mint egy ágaskodó felkiáltójel, hogy lám-lám, itt valami hiányzik, ezért pótolták valamivel. A brit turistacsoportok nagy valószínűséggel itt fotózkodnának alatta, so sad vagy strong Britain hashtaggel.

Elhaladok a biciklitárolók mellett, ilyenkor már szinte tele van. Van itt minden: bicikli bababüléssel elöl, hátul, mindkét helyen, fonott kosárkával, nagy matricákkal, olyan könnyen emészthető feliratokkal, hogy Strong Europe, People’s Europe és Together. A szél egyre erősebben fúj, elered az eső, szaladok az üvegépületek között, fel a lépcsőn, át a téren, kerülgetve a munkába igyekvő képviselőket.

Még 13 percem van. Érzem, sőt szinte látom a kabátomon, hogy ver a szívem, a bal oldalon emelkednek a gombok, kiver a víz, pedig fázom, izzadok, érzem, hogy gyöngyözik a homlokom, nedves a tenyerem. Édes jó Istenem, csak sikerüljön, csak jöjjön el.

Pár héttel ezelőtt még unalmas háziasszony voltam, olyan gondokkal, hogy hol találok a városban olyan sima joghurtot, ami leginkább hasonlít a hazai tejfölre, mert hiába a sok kagyló, hal, csiga meg osztriga a puccos rendezvényeken, az egész család paprikás csirkét követel.

Pár héttel ezelőtt nem gondoltam volna, hogy az asztalra merek csapni. Most meg itt állok, kezemben egy pendrive-val, és reszketek, mint egy zs-kategóriás kémfilm szereplője.

Még tíz perc. Teszek egy kört a Luxemburg téren, figyelem a drága szövetkabátos arcokat, majdnem fellök az egyik átlag eurokrata, a mobilját nyomkodja út közben.

Ebben a városban a munka nem a munkahelyen kezdődik, hanem éjjel-nappal zajlik. Itt 0-24-ben figyelik az eseményeket, melyik koalíciós partner lett áruló, melyik szivárogtatott a médiának egy titkos ülésről, ki akar kifúrni kit, a britek kilépésével melyik részvény esett és mennyit. Ilyesmi. A fickó műanyag keretes szemüvegben, aki majdnem nekem jött, ilyen típusnak tűnt. De az is lehet, hogy simán csak a Tinderen lógott.

Figyelnek. Amióta kiléptem a házból azt érzem, hogy néznek. Bámulnak. Ott a lézer kis piros pontja a homlokomon. Mintha már a galambok is éreznék, furcsán csapkodnak a szárnyukkal és egymásnak esnek, veszekednek. Mintha szemügyre vennének a járdán mellettem elhaladók, mintha a szokásosnál jobban kémlelt volna a buszsofőr, mintha az a fickó a buszon, aki mutatta, hogy üljek csak le, mellette van hely, tudná, hogy mire készülök. Be van kamerázva az egész tér, talán ez a legjobban megfigyelt pár négyzetmétere Európának, óvatos kis masinák forognak szemmel láthatóan és titokban. Az ember a bugyiját sem meri megigazítani, nemhogy egy pendrive-ot adjon át valakinek.

Kopognak a félcipők, kopognak a katonák bakancsai, akik a ravaszon tartják mutatóujjukat. Golyóálló mellényben sétálgatnak a bejáratok előtt, mindegyikük nagyon magas.

Pár héttel ezelőtt, amikor még a normális életemet éltem, a franciakurzusról megismert diplomatafeleségekkel ücsörögtünk az egyik bárban, ittuk a hidegben a hűtött prosecco-t, és azon vihorásztunk, hogy kár, nagy kár, hogy ezekből a fiúkból nem látszik több. Szívesen megnéznénk őket a sok kacat, a gépfegyver, tölténytárak, pisztolyok és kések nélkül. Vajon milyen lehet a testük? Mint egy amerikai tűzoltós naptárban, úgy néznek ki ők is? Kár, hogy nincs ilyen falinaptár, a kék sárga alapon biztosan jól festenének. Még az is lehet, hogy jobb lenne az EU megítélése.

Hülyeségeken jár az agyam, próbálok visszajönni, próbálok megérkezni a jelenbe. Gyakorlom, napok óta ismételgetem a szövegemet. „Ez egy nagyon kényes ügy!” Amint elmormogom, félig nyitott szájjal, nevetségessé válik az egész.

Hét perc múlva találkozunk. A parlament épülete mellett, a kedves kis zöldövezetben, a fejüket földbe dugó betonstruccok mellett, a hátsó padon. Tele van struccokkal a park, az egyik a vékony nyakát emelgeti, a többi teljesen elbújik. Kemény szimbolika, micsoda önkritikája lehetett az engedélyező szervnek, hogy ezt a pimasz alkotást jóváhagyták. A világ legtöbb pontján még mindig a bölcs, idős férfiak bronzszobrai a divatosak, itt bevállalták a struccokat.

Még öt perc. Leülök a padra, hátradőlök. A kezem a combomra teszem, aztán pár másodperc múlva keresztbe rakom a lábam.

Atyaisten, én ezt nem tudom végigcsinálni. Érzem, hogy kiszárad a szám, hogy elhagy az erőm, az álmatlan éjszaka és az utóbbi napok állandó, fojtogató stressze megtette a hatását. Aztán mély levegőt veszek, tágul a tüdőm, teleszívom oxigénnel, benn tartom, majd szépen, egyenletesen kiengedem. Mint a jógaórán. Megismételem párszor, és a mobilon ellenőrzöm az időt.

Három perc.

Nem nézek a mobilra többet. Kihúzom magam, felállok és apró lépéseket teszek, épp csak a pad körül. Szemlélődöm. Várok. Szinte biztos vagyok benne, hogy eljön. Egy magas nőt szúrok ki a park bejáratánál, térdig érő, sötétkék kabátot visel és nincs nála táska. Ebből azt szűröm le, hogy nem munkába megy. Körülnéz. Amikor meglát, elindul felém. Lefagyok. A nő egyre közelebb jön, és bennem összeáll a kép, hogy nem jött el, hogy az emberét küldi, ez a nő neki dolgozik, hozzá tartozik.

A szőke nő megáll előttem, farkasszemet nézünk, két másodperc alatt uralja a helyzetet, ő nyert, ő van felül, én csak egy háziasszony vagyok, egy unalmas feleség. A nő minden gesztusa azt sugallja, hogy két perc alatt széttéphetne a fogaival, ha kellene. Nem szól semmit. Nem köszönünk egymásnak, nincs bájcsevej. Olyan közel áll hozzám, hogy érzem a parfümjét. Kemény, határozott, fűszeres illat, más körülmények között, megdicsérném, hogy milyen bátor választás, még a márka nevét is elkérném. De ez nem egy protokollvacsora volt, nem a szülői értekezlet előtti folyosói small talk, hanem valami egészen más.

Fél évvel korábban...

ANDREA

Nagy meleg volt a városban, tűzött a nap, olvadt az aszfalt. Aki tehette, lehúzott a Balatonra vagy elbújt a légkondis irodában. Én egy ilyen nyáron mentem fel Pestre. A körút forróságot lehelt, miközben az izzadó turistákat kerülgettem a gurulós bőröndömmel. A telefonom a kezemben volt, a Google Maps bekacsolva, a kis kék pont mutatta, hogy merre lesz az új otthonom. Az új életem. Megálltam ellenőrizni az irányt és letörölni a homlokomról az izzadságot. Levettem a hátizsákomat, kicipzároztam, belepréseltem a kezem a sok holmi közé, végül a hátsó zsebből előhúztam a csomagot. Míg matattam a járda szélén, kiszúrtak a kebabos fiúk. „Helló, csak nem eltévedtél, segítsek?” – kérdezte az egyikük fülig érő mosollyal. Elfordultam, és mentem tovább.

23 éves voltam, érettségivel, több nagy csalódás után, két tetoválással és hullámzó lelkesedéssel érkeztem Budapestre. Pénzem nem volt, a megtakarításaimat feléltük az utolsó időszakban, amikor már tényleg semmi munkát nem kaptam.

Így lettem pincérnő Budán.

„Munkaerőhiány van, minden szorgos kéznek örülünk a vendéglátóiparban” mondta a főnököm még a telefonos interjúban, én meg örültem, hogy hosszú hónapok után végre lesz munkám, végre pénzt keresek majd. Persze papírok nélkül. Nem jelentettek be, eszük ágában sem volt. Az elején, amikor rákérdeztem a kollégáknál, hogy hogyan működnek itt a dolgok, annyival elintézték, hogy a főnök ingyen etet pár fontos embert, úgyhogy ha ellenőrzés lenne, akkor maximum telefonálnak, hogy ne jöjjek dolgozni.

Az az igazság, hogy nem zavart. Mehettem volna Ausztriába is, de olyan körülményesnek tűnt a bejelentett lakcím, a munkavállalói engedély kiváltása, meg a sok felesleges kör. Budán a főnök hetente fizetett, minden hétfő délelőtt odaadta a pénzt borítékban. Semmi elköteleződés, még a vezetéknevemet sem kérdezték meg sosem. Én dolgoztam, ők fizettek, tiszta sor.

Stella lakásában szálltam meg ideiglenesen. A húga lakott ott a pasijával, én pedig megkaptam a kanapét heti tizenötezerért. Az volt az egyezség, hogy keresek albérletet, amíg Stella lenn melózik a Balcsin. Így hívták. Amikor először mondta, azt hittem egy vidéki várost emleget.

Az első szabadnapomon csak feküdtem a kopott kanapén, sajgott a talpam, még arra sem volt erőm, hogy felálljak és csináljak egy kávét. Az ablak nyitva volt, szállt be a por, és annyira hangos volt a forgalom, hogy napközben sem vettem ki a füldugót.

Hanyatt feküdtem, a körmömről piszkáltam le a bőrt, és arra gondoltam, hogy ki kéne pakolnom a sporttáskából, mosnom kellene és albérletet keresnem. Ilyen terveim voltak a szabadnapomra, de mégsem bírtam megmozdulni. Talán segít, gondoltam, ha megnézem a horoszkópomat, hátha van fény az alagút végén.

A telefonom nyomogattam, próbáltam arra gondolni, hogy mindez ideiglenes állapot, elmúlik ez is, mint minden más az életemben.

Nagy meleg volt, ugyanazt viseltem nappal is, amiben aludtam, egy vékony pamutfelsőt és egy piros rövidnadrágot. Kopott, régi göncöket. Akkor vásároltam ruhát utoljára, amikor rendszeres jövedelmem volt, még évekkel ezelőtt. Nem volt erőm lezuhanyozni, felöltözni, rendbe szedni magam. Amikor zavarni kezdett a céltalanságom és a kellemetlen lehelletem, felálltam, hogy végre összedobjam azt a kávét. Válogattam a reklámbögrék közt, egy „My Life, My Rules” feliratút választottam. A gyorsforralóban forrt a víz, bámultam a buborékokat, a kopott szerkezetet, a koszos műanyagot. A hideg kövön mezítláb álltam, jólesett, ahogy hűtötte a talpamat.

Tombolt a nyár, újabb melegrekordot jósoltak a hétvégére, a normális emberek nyaraltak valahol, vagy kimentek a strandra a gyerekeikkel. A normális emberek.

Sajnáltattam magam, bosszankodtam, kemény réteget növesztettem, és ha valaki kedvesen szólt hozzám, ha hozzám mert szólni egyáltalán, tűzokádással válaszoltam.

Hát ez van. Egy csorba gagyi bögre, benne egy ócska kávé, 3 in 1, a nyár közepén, egyedül egy kanapén.

Az egész napos munka alatt jobban éreztem magam, olyankor kikapcsolt az agyam. A hatos asztalt le kell törölni, a hármashoz nemrég érkeztek, három limonádé uborkakarikával, bazsalikommal és lime-mal, az egyik jégkockával, a másik jég nélkül, a harmadik egy kiskanál zúzott jéggel. A paprikás csirke laktózmentes tejföllel legyen, a másik rendelés gluténmentes gombóccal kéri a vadast. A turistáknak már simán el tudtam mutogatni, hogy a hurka az olyan, hogy a disznó saját belébe töltjük vissza a belső szerveit, vagy hogy a töltött csirkét úgy készítik, hogy kiveszik a máját, összekeverik pár cuccal, és visszanyomják a bőre alá. A fiatal német lány a zsebkendőjét a szája elé kapta, az anyja vigasztalta, ne félj kicsim, választhatsz vegán ételt is.

Szórakoztattak. Nem gondoltam a saját dolgaimra. Csak a borravaló érdekelt és a hétfői boríték, semmi más. Fejben számolgattam, hogy mennyi pénzem van és mi mindenre lesz elég.

A szabadnapomon, egy nappal a menstruációm előtt, a szokásosnál is erőteljesebben tört rám a melankólia. Ott ültem egy kopott konyhaasztal mellett, a hűtő zúgását és a villamos csörömpölését hallgattam. A dallamba a falióra hangos másodpercmutatója adta a ritmust. Nem bírtam sokáig. Felálltam a székre, seprűnyéllel lepiszkáltam, és kivettem belőle az elemet. Mindjárt jobb.

Akkor már hónapok óta az volt a rögeszmém, hogy felidéztem az életem fontos eseményeit, és próbáltam rájönni, hogy hol rontottam el. Mintha lett volna egyetlen ilyen pont. Mintha a miértre elég lett volna egy kurta válasz, tőmondatban. Azért vagy itt Andikám, mert nem mentél egyetemre. Vagy: azért vagy egyedül, mert hülye fickókkal szűrted össze a levet. Vagy az Anyám kedvence: ha rögtön suli után kimentél volna Németbe, akkor ott megalapoztad volna a jövődet, normális férfiak vettek volna körül, és ha a sok normális közül a legkevésbé normálisat választottad volna is, akkor is jobban jártál volna. Anyám szerint. Szerettem az önsanyargatásnak ezt a módját, dobáltam a negatív jelzőket a helyzetemre, nyomorult vagyok, magányos, gyenge.

A mobilom a kezemben szorongattam, fel kellene hívnom, ez járt a fejemben. Fel kellene hívnom, tudtam jól, de azt is, hogy utána még borzasztóbbnak tűnik majd minden.

Albérletet kezdtem keresni. Kicsi garzont, nem voltak nagy igényeim, de a penészes fürdőszobacsempe, és a már fotó alapján is dohos szagú szuterén lakások nem érdekeltek. Nyáron kell Budapesten albérletet találni, mert hamarosan indul az iskola, az egyetem, jönnek a külföldiek, a pénzes vidékiek, és még jobban felverik az árakat.

Este hat volt, még mindig elviselhetetlen hőség, amikor beálltam a zuhany alá. Dőlt rám a víz, csurgott a szemembe a habos sampon, a körmömmel vakartam a fejbőröm. A heti díjban benne volt a vízhasználat is, korlátlanul, így nem spóroltam. Nem érdekelt Stella, aki jófejségből engedett a kanapéra, nem érdekelt a vízszámla, és a legkevésbé sem érdekelt a kiszáradó természet meg a kihalás szélén álló állatok. A lángoló Amazonas képei ugrottak be, a kétségbeesett kismajom, ahogy az anyja szőrébe kapaszkodik. Elképzeltem a gondoskodó anyamajmot, ahogy magához szorítja a kicsinyét, ne félj, ne félj, a kis buksijára hajtja a fejét, megóvlak én mindentől. A kismajom nem fél többé, érzi anyját, megnyugszik ő is.

A kisfiam járt a fejemben. Az ötéves gyerekem, akit otthagytam Anyunál.

Muszáj volt eljönnöm, muszáj volt otthagynom, elhagynom, hogy pénzt keressek, hogy talpra tudjunk állni.

Leültem a kanapéra, a törölközőből turbánt tekertem a fejemre, letöröltem a könnyeimet és hívtam Anyut. Két csörrentés után Rudika vette fel.

– Helló, Manóka, hogy vagy?

– Anya, képzeld, ma egész nap a strandon voltunk a papával, és még a nagy csúszdán is lejöttem. A nagy tekergősön! – mesélte egy levegővétellel a napját, a kalandjait, a szomszéd tyúkjait, meg a kakast, meg azt, hogy fagyit is kapott.

– Anya, anya, ott vagy?

– Hát hogyne! Mesélj még! – biztattam, és megfogadtam, hogy legközelebb nem videóval hívom fel, mert alig bírtam takargatni a könnyeket. Az én nagyfiam. Az én gyönyörű gyerekem.

Az egyetlen dolog, ami összejött az életben. Született egy tökéletes kisfiam, erős, okos gyerek, és én megfogadtam minden este újra meg újra, hogy mindent megteszek, hogy normális életünk legyen.

Rudi megmutatta a bunkit, amit a pokrócokból épített, telepakolta a kisautóival. Anyuék jól tartották, jól van a gyerek, láttam rajta. Rossz jel volt, hogy nem Anyu vette fel, hanem rögtön a gyerek kezébe adta a telefont, szinte hallottam a bosszús hangját, „Na, anyád hív!” Láttam a jelenetet több száz kilométerről, ahogy ideges, hogy „ez” is rá maradt, „ezt” is neki kell megoldania, a sok nyári munka mellett még a gyereket is nyakára hagytam.

A gyerek boldognak tűnt. Napbarnított vékonyka kis testén lógott a dínós póló, haját kiszívta a nap, legszívesebben belefúrtam volna az arcom a nyakába.

Sírtam. Örültem persze, hogy Rudika jól van, hogy boldog, de valahogy mégis volt benne valami szomorú is. Nem hiányoztam neki, tökéletesen megvolt nélkülem. Persze ez jó, győzködtem magam, mégis valahogy féltékeny voltam a saját szüleimre.

Ők minden este ott lehetnek és simogathatják.

Amikor magamban arra jutottam, hogy ez tényleg borzasztó, hogy ennél már nem lehet lejjebb, akkor estére visszajött Stella húga a pasijával, két barátjukkal meg pár üveg Unicummal, és elkezdődött a „Mi nem akarunk bulizni, ne aggódj, nem leszünk hangosak, nyugodtan tudsz majd pihenni” felkonfú éjszaka. Amikor hajnalban elmentek a barátok, akkor némi pisszegés után elkezdődött a szexmaraton. Hanyatt feküdtem a kanapén, a lámpa árnyékát figyeltem. A beszűrődő fény furcsa formákat festett a falra, bámultam a plafont, hallgattam az egyenletes lüktetést, és az járt a fejemben, hogy ez így nem lesz jó. Újratervezés kell. Új terv kell. A fiamnak és nekem.

.

Dübörgött a turistaszezon, az étterem teli volt papucsos fiatalokkal. Csupa nyugati gazdag gyerek, jöttek a fesztiválkaja helyett valami rendeset enni. Ott álltam felettük, vettem fel a rendelést, vártam, míg eldöntik, hogy szénsavas vagy szénsavmentes ásványvizet kérnek, türelmesen kivártam a választ, nem siettettem őket. Finom ételeket rendeltek, drága desszertet a végén, felszabadultak voltak, a barátaik körében töltöttek pár kellemes napot Budapesten. Színes feliratos pólót viseltek, a lányok haja lazán copfba kötve, gyöngyös karkötők, vékony láncok, a fiúikkal nevetgéltek, néha csókolóztak, néha a barátnőjük felé fordultak. Nem siettek sehová. Élvezték a napfényt a teraszon, az asztal sarkán ott volt a Lonely Planet, néha belelapoztak, aztán meg a telefonjukat nyomkodták. Megkértek, hogy készítsek róluk egy csoportképet, összébb húzódtak, széles mosoly, behúzták a hasukat, a lányok kidüllesztették a mellüket, micsoda nyár hashtaggel mehet is az instára, aztán nagy borravalót hagytak. Azon a héten jól ment, örültem minden forintnak, esténként zárás után megszámoltam, fejben hozzáadtam a tegnapihoz. Gyűlt a pénzem, néha azon kaptam magam, hogy bámulom a kirakatokban a ruhákat, és azt nézem, hogy mi mindent megvehetnék. Akár egy új farmert, akár egy rendes cipőt a kopott helyett. De nem csábultam el, az összes megkeresett pénzem becsomagoltam egy reklámszatyorba, és ment a matrac alá. Néha elővettem és megsimogattam a kövér csomagot.

Ahogy a német fiatalok után szedtem le az asztalt, pakoltam a tálcára a tányérokat, az járt a fejemben, hogy ennyi barátot én nem tudnék egy asztal mellé ültetni. Nincsenek barátaim. A mi életünk Kelet-Szlovákiában nem a Jóbarátok, de nem is a Barátok közt. Egyszerűen nem tudnék három barátnőt felsorolni, akivel összejárunk, megosztjuk az ügyes-bajos dolgainkat, jól érezzük magunkat. A suliban voltak csajok akikkel jóban voltam, de nem voltunk barátok, legalábbis nem olyanok, mint amilyeneket a sorozatokban mutatnak. Ott volt Tünde, egymás mellett ültünk a padban, de amint betöltötte a 18-at, ment ki az unokatesója után Osztrákba, így harmadik végén elbúcsúzott tőlünk, nem érettségizett le, azt mondta, minek az. Vivien Olaszba ment, ezt is a Facebookról tudtam meg. Ott mutogatta a csodálatos életét, bikiniben pózolt különböző faszik mellett. Lefotózta az új cipőjét, a vacsoráját és minden szart. Idegesített. Nevetségesnek találtam. Valamikor jóban voltunk, együtt stíröltük a fiúkat, és a suli mögött cigiztünk. Talán mégis igazi barátság volt, csak nem vettem észre. Mindenesetre amikor megtudta, hogy terhes vagyok, és éppen otthon járt, meglátogatott. Csomó drága holmit hozott ajándékba, csak azért, hogy felvágjon vele: „Nézd már, én ezt is megengedhetem magamnak, ilyen drága bébi vackokat veszek!” Vajszínű lábzsák, füles kiskabát, minden drága, olasz, márkás. Ott ültem anyámék konyhájában, terhesen, az utolsó hónapokban már csak egy kinyúlt térdű gatyát viseltem szüntelen, mert nemhogy terhesfarmerra, de semmi másra nem volt pénzem. A pislákoló lámpa fényénél csak úgy csillogott Vivien haja, rebegtette a műszempilláit, a retiküljét pakolgatta a szék támlájára, majd az ölébe, oda-vissza, hogy vegyem észre, hogy neki mije van. Látom, láttam már akkor, amikor beléptél az ajtón, nem kell annyit parádézni vele. Persze nem mondtam semmit. Lefőztem neki egy kávét, elétettem egy tányérba Anyám süteményét, és az járt a fejemben, hogy húzzon már haza, hagyjon engem békén, nekem nem kell ez. Ez a szánalom, vagy mi a franc.

Vivi elment, a szülés után még rámírt párszor, hogy meglátogatna, megnézné a babát, de akkora már annyira megutáltam a formás fenekét a feszülős farmerban, az állig felpolcolt melleit, és az egész, „a boldogságot csak akarni kell” ábrázatát, hogy a hátam közepére sem kívántam.

Talán túl érzékeny voltam, és Vivi nem is volt rossz fej. Rossz érzés futott rajtam végig, talán én csesztem el. Az járt a fejemben, hogy este ráírok. Kipihenem magam, és írok neki.

A villamoson, úton hazafelé, ami nem volt haza, nem volt otthon, csak egy nyikorgó kanapé, az osztrák barátaim jártak a fejemben. Az a banda, akikkel egy síszezont az Alpokban húztam le. Haverok voltak, ismerősök, összekovácsolt bennünket a közös helyszín és életszakasz. Mind fiatal, kelet-európai lányok voltunk, akik egy síközpont hátsó konyháján dolgoztunk, és közben a vendégek közé álmodtuk magunkat. Ócska munkát végeztünk, mosogattunk, hordtuk ki a szemetet, az ételmaradékot szelektáltuk a komposztra, egyet ide, egyet oda. A nagy melegtől, a párától estére zsíros lett a hajunk, és pár hét után csúnya pattanásaink lettek. A lányokkal a szabadnapjainkon sokat nevettünk, szívattuk és kibeszéltük a többieket, azokat, akik épp dolgoztak. Pletykáltunk a németül és angolul folyékonyan beszélő primadonnákról, akik a recepción ültek vasalt uniformisban. Együtt szívtuk az ukrán cigit, kölcsönöztük egymásnak a sampont, tusfürdőt, és ha valamelyikünk pasizni ment, akkor megcsináltuk a haját. Göndörítettünk, hajegyenesítettünk, lakkoztunk, és szorítottunk, hogy összejöjjön.

Minden más volt, amikor ott volt Milos, a szerb kisfőnök. Bár ő osztráknak vallotta magát, csak németül beszélt még a szerb vendégekkel is. Milos élet-halál ura volt. Ő döntött a sorsunk felett. Ő mutatott rá vaskos, dagadt ujjával arra, aki másnaptól mehetett a reggeli műszakban felszolgálni, ő osztotta a szabadnapokat, és dobta ki akár a főszezon kellős közepén azt, akiről úgy gondolta, hogy mennie kell.

Minden lány Milos kegyét kereste. Mindenki őt akarta leszopni, csak hogy a pincérek közé kerülhessen. Legendák keringtek a síközpont folyosóin, felvonóin, pályáin arról, hogy ki mit vállalt be azért, hogy előrébb jusson.

A felvonóknál dolgozott egy lengyel fiú, Jozep. A síközpont logójával ellátott kabátot viselt mindig, még a szabadnapján is. Nem volt neki más. Ahhoz a csoporthoz tartozott, akik a felvonót kezelték, ők állították le, ha viharjelzés jött, ha valaki kipottyant belőle, egy gyerek vagy egy fiatal, aki túl sokat ivott a hüttében.

Két évvel fiatalabb volt nálam, egy fejjel magasabb, és az volt a harmadik szezonja. Régi motorosnak számított, ismerte a környéket, olyan mindenhez értő fiú volt. Szemrebbenés nélkül ott maradt a fagyban a munkaideje után is, ha szükség volt rá. Nem hisztizett, nem voltak igényei. Egy szuterén szobában lakott két fiúval, a főnökei szerették.

Azt mondta, mi barátok vagyunk extrákkal. Friends with benefits, így fogalmazott. Én valahogy nem éreztem a barátságot, csak az alkalmi szexet. Sosem voltunk barátok, zavart, ha ezt mondta. Én borzasztó magányos voltam, könyörögtem minden kedves szóért, érintésért, neki meg jól jött, hogy van kivel összefeküdnie, ha éppen úgy alakult a beosztásunk.

Az ausztriai téli szezon után pár hónappal már senkivel sem tartottam a kapcsolatot. Bejelölgettük egymást a Facebookon, néha lájkoltuk egymás bejegyzéseit, a következő novemberben írtak páran, hogy megyek-e, de én akkor már teljesen más utakon jártam.

Akárhogy keresgéltem az emlékeim között, nem találtam egy barátot sem.

Ezzel a felismeréssel dugtam be a kulcsot a zárba, rúgtam le a cipőm, vetettem le a pólóm, a gatyám, és álltam be a zuhany alá.

Barátaim nincsenek, oké, így alakult. De van egy fiam, egy csodaszép, tízből tíz pontos gyerek. Ő mindennel felér.

Nem éreztem különösen rosszul magam azon az estén. Olyan semlegesen, se jó, se rossz, semmi extra. Este tíz körül már nem volt olyan fojtogató meleg, kinyitottam az ablakot, kihajoltam, mélyet szippantottam a kipufogószagú levegőbe. Otthon, Gömörben friss és tiszta volt a levegő, össze sem lehetett hasonlítani semmi mással. Sehol másutt nem érezni olyan illatot, mint otthon. Annál nincs jobb. Az embernek fél nap alatt kitisztul a tüdeje , szebb lesz a bőre, kisimul a lelke. Nagy kár, hogy élhetetlen a környék. Hogy a gyönyörű természeti adottságok, a hegyek-völgyek, tiszta patak, jó levegő mit sem ér, ha nincs munka. Talán sosem engedhetem majd meg magamnak, hogy otthon éljek. Ilyen szmogos nagyvárosba kell majd hoznom a fiam, ilyen szürke, rossz szagú helyre. A múltkor gyalog sétáltam a körúton, amikor otthon kifújtam az orrom, szürke volt a taknyom. Koszos, poros borzalom, amit nap mint nap beszívtam.

Bosszankodtam kicsit, görgettem a Facebookot, de még mielőtt beleestem volna az önsajnálatba, kikapcsoltam, és elkezdtem az álláshirdető portálok ajánlatait olvasgatni. Magyarország, Szlovákia, először ezeket a helyeket jelöltem be. Aztán bővítettem a kört, bejelentkeztem egy csomó külföldi munkát ajánló zárt csoportba. Feküdtem a kanapén, bámultam a kijelzőt, pörgettem lefelé, újra és újra, mígnem elaludtam. A telefon kicsúszott a kezemből, a párnák alatt találtam meg, amikor felébredtem.

KLÁRA

Reggel fél hatkor már ébren voltam. A karomon a picivel sétálgattam a nappaliban. Öt előtt kelt, próbáltam visszaaltatni, bedugtam a cumit a szájába, ráztam neki a kismajmot, hasra fektettem, és a hátát simogattam, de nem segített. Én lefektettem, ő fülig érő mosollyal felült, és a kezeivel csapkodott. Hát jó reggelt, gyönyörűm. Túl korán van, megint túl korán van, de ha már így jártunk, akkor induljon a nap. Kivettem a kiságyból, tiszta pelenkát adtam rá, és próbáltam csendesen szórakoztatni, hogy ne ébresszünk fel senkit. A kávéfőzőt kerülgettem, csukódtak le a szemeim, összefutott a nyál a számban, de tudtam, ha bekapcsolom, az azonnal hangos kávédarálásba kezd, és felébred az egész ház. Speciális kávéfőzőnk volt, robusztus, drága darab. Önmagát tisztította, ledarálta a kávébabot, a megfelelő hőfokon kezelte, hogy tökéletes legyen az élmény. Itt, Brüsszelben vette Gergő. A rendes életünkhöz nélkülözhetetlen, mondta a férjem, ami alatt ő azt értette, hogy ha megengedhetjük magunknak, akkor éljünk vele. Otthon kotyogós kávét ittunk, évekkel korábban meg 3 in 1-t. Jól emlékeztem még arra az időszakra, amikor az egyszoba-konyhában együtt ittuk a barna löttyöt reggelenként.

Az éjjel megint itt járt a róka. Kiborította a komposztos vödröt, és széttúrta az almacsutkákat. A múlt héten láttam őt először. A kertkapcsolatos nappaliban, a kanapén, hajnali háromkor szoptattam a babát, amikor a fényérzékelő lámpák telibe világították. Szép nagy, elegáns példány. Felém fordult, és egymás szemébe néztünk. Amikor Réka jóllakott, kimentem az udvarra megnézni, de már nem volt ott. Két óra múlva a bébi ismét evett, de már nem akart visszaaludni. Az ablak előtt sétáltam vele, hátha újra jön a róka. Az utóbbi hetek így teltek. A kisebbik másfél óránként ébredt, aztán reggel oviba vittem a nagyot, főztem, megterítettem, takarítottam, ruhákat mostam, bepakoltam a mosogatógépbe, kipakoltam a mosogatógépből, öltöztettem, vetkőztettem, postára és francia szülői értekezletre mentem.

„Bele fogsz dögleni” mondta az egyik barátunk, amikor bejelentettem neki, hogy terhes vagyok, és hogy költözünk Brüsszelbe. Akkor ez szíven ütött, azóta pedig egyre gyakrabban gondoltam rá.

Az alváshiány volt a legrosszabb. A férjem dobálta a börtönök neveit, ahol így kínozták a rabokat. Előbb-utóbb mindenki megőrült, megtörtek mind. Óránként kelni, fáradtan ébren lenni, nyitva tartani a szemet, és végezni a napi teendőket, ez tényleg kínzás.

Az egyik délután, amikor a fiunk elmélyülten legózott, a baba elaludt, én egyszerűen bedőltem az ágyba, azzal, hogy „Édes jó Istenem, hogy a fenébe fogjuk mi ezt kibírni? Hogy a fenébe csinálják ezt mások?”

Felébredt Gergő, kimászott az ágyból a fiunk is, volt még időnk a közös reggelire. Amióta elkezdődött az iskola, ragaszkodtam a 7 órai keléshez, hogy együtt ülhessünk le az asztalhoz. Megterítettem, vajas croissant-t osztottam, a fiunk, amint kinyitotta a szemét, kinyitotta a száját is, megállás nélkül a ninjás legóról beszélt. Gergő felöltözött, feszült a halványkék ing a testén, az öltöny, amit kiköltözésünkkor vásárolt, tökéletesen állt rajta. Vasárnap összevesztünk, kiborultunk mindketten, az álmatlanság és az új környezet a legrosszabbat hozta ki belőlünk. Ugyanazokat a mondatokat vágtuk egymás fejéhez újra és újra már hónapok óta. Én szemére vetettem, hogy betemet a házimunka, hogy beszorultam egy ingerszegény világba, ő meg visszavágott, hogy rengeteget dolgozik, hagyjam, kimerült. Én is kimerült voltam.

Azon veszekedtünk, hogy ki a kimerültebb, dobáltuk egymásnak a példákat, neki egy tárgyalás alatt csukódott le a szeme, én meg elfelejtettem az iskola előtt leszállni, annyira elbambultam, egy megállóval túlmentem.

Aztán kibékültünk, megbeszéltük, hogy mindkettőnknek nehéz, hogy ez egy embert próbáló időszak, aztán szeretkeztünk, és zuhanyzás nélkül aludtunk el.

A veszekedések és kibékülések utáni reggelek óvatosabbak voltak. Mintha tojáshéjon sétáltunk volna, vigyáztunk, hogy ne mondjunk semmi félreérthetőt, tőmondatokban kommunikáltunk egymással. Gergő elkészítette a kávém, felhabosította a tejet, átölelt hátulról és belecsókolt a nyakamba. A karomban ott volt Réka, egy másodpercre sem lehetett letenni, az etetőszéket úgy, ahogy volt, elutasította, és minden más próbálkozásunk is kudarcba fulladt. Ez a gyerek csimpaszkodott belém egész nap, nem engedett el, csak ha elaludt.

Kávéztunk, arról beszéltünk, hogy a fiunknak a héten milyen délutáni programjai lesznek, át kellene hívni Mónikáékat, este videocsetelünk anyámmal, Gergő szüleinek megrendeljük azt a porszívót, a kávéfőzőt ki kell pucolni, le kell foglalni a repülőjegyeket a következő időszakra. Aztán Gergő felállt az asztaltól, elmosta a kávésbögrét, befújta magát az új parfümjével, segített Ádámnak felöltözni, és elindultak. Az ajtóig kísértük őket Rékával, puszi, vigyázz magadra, sokáig leszek, ne várjatok, mondta, csukódott az ajtó, én meg éreztem, hogy sírni fogok. Álltam a becsukott ajtó előtt, a kinyúlt térdű pizsamagatyában, a hajam kócos volt, a kapucnifelsőm sütőtökpürés. Kezdődött egy újabb nap.

Egyedül voltam a babával. Nem volt erőm, nem bírtam magam összeszedni, és elindulni sétálni a környékre. De ha nekivágtam volna, az sem segített volna, tudom, próbáltam már. Fél éve éltünk Brüsszelben, és pár bonjour, ça va?-nál nem jutottunk tovább a szomszédokkal. Hiányoztak a barátaim, a régi életem. A Facebookot nyomogattam, figyeltem, hogy mi van az otthoniakkal, és az járt a fejemben, hogy Erika nem hívott vissza. A legjobb barátnőm, vagy mi. Hogy a múlt héten ráírtam, fel is hívtam, ott volt a nem fogadott hívás tőlem, és nem jelentkezett. Potyogtak a könnyeim. Úgy éreztem, az otthoniak nem foglalkoznak velem. A tesómnak sosem volt ideje beszélni, hamar letette, hogy sietnie kell, hogy ide vagy oda kell mennie, bocsi, mondja, és kinyom. Nekem nem kellett sehová sem mennem. Az egyetlen fix pont a négy óra volt, ekkor kellett felvennem Ádámot az iskolánál.

Arra a hétfőre semmilyen tervem nem volt. A kis Réka a szemét dörzsölte, jelzett, hogy ideje az altatásnak. Betettem a kiságyba, énekeltem neki, felhúztam a zenélő baglyot, és amikor mozdulatlanul feküdt, és egyenletesen szuszogott, elindultam az ajtó felé. Sírni kezdett, felült az ágyban, dőltek a könnyei. Kivettem, és a mellkasomra fektettem. Az íróasztalhoz tartozó gurulós széken mozogtam jobbra, balra. Tizennégy percig tartott, míg elaludt.

Aztan nekiálltam a mosásnak. Kiborítottam a nappali közepére a szennyeskosarat, és válogattam, 40 fokon fehérek, sötétek, külön a babaholmi. Gergő alsógatyája volt a kezemben, amikor kitört belőlem a zokogás. Hogy a kurva életbe, nem erről volt szó. Én nem akarok házicseléd lenni! A férjemet akarom! Nem az alsógatyáját mosni, nem az ingeit vasalni, nem esténként a konyhaasztal mellett várni, hanem beszélgetni vele. Ölelni, szeretni, mint régen. Egyenrangú partnernek lenni, feleségnek, társnak, szeretőnek. Nem a háttérországnak. Nem mögötte akarok lenni, hanem mellette. Hanyatt feküdtem a nappali mintás szőnyegére. Bámultam a plafont, és az járt a fejemben, hogy ez így nem lesz jó. Valamin változtatni kell. Gergőért és magamért. A házasságunkért. A családunkért.

.

Diplomatafeleségnek lenni kiváltság. Luxus. Igazán komoly feladat, ha talpraesett vagy, és segíted a férjed munkáját, akkor segítheted a feljebb jutását is. Diplomatafeleség voltam, ez volt a státuszom. Heti több meghívó érkezett különböző partikra, nagyszabású estekre, vacsorákra, jótékonysági árverésekre, fundraiser reggelikre. Tele volt a mailboxom a civil szervezetektől, egyházi személyek titkáraitól, művészeti projektek vezetőitől érkezett emailekkel, akik ilyen-olyan okból kértek időpontot. Pénzt akartak mind, és ha véletlenül mégsem pénzt, akkor azt, hogy a férjem révén hozzam össze őket valamelyik befolyásos politikai szereplővel. Én lettem az előszoba. Én lettem az a nő, akivel megéri jóban lenni. Akivel mindenki smúzol, ment a végeláthatatlan small talk, „szervusztok, hogy vagytok, és a gyerekek?”

Ezért fizetés is járt, a férjem kapta a házastársi apanázst. Sok pénzünk volt, amit még mindig nem sikerült megszoknom. Nagy váltás volt a gyerekkoromhoz képest. Én Pozsonyban, egy kitelepítésekkel, államosítással, asszimilációval nyomasztott családban nőttem fel, Anyu minden vásárlásnál megnézte a termék árát, akciós joghurtot kaptunk, és olcsó sonkát.

Brüsszel lett az új otthonunk, egy időre. Fogalmunk sem volt, hogy a fiunk mennyi időt tölt majd a francia iskolában, ismerve a magyar külügy működését, tudtuk, hogy az is benne volt a pakliban, hogy szerdán szólnak, hogy csütörtöktől mehetünk haza.

Bizonytalanság. Magány. Ezek voltak a legfőbb jellemzői ennek az időszaknak. Úgy éreztem, mintha kiszakítottak volna a saját környezetemből, kiemeltek, ledobtak egy idegen városban, és bezártak egy aranykalitkába. A ruhatáramban ott lógott egy Prada ruha, a város egyik leggazdagabb részén, Ukklében éltünk, és mégis, ekkor voltam a legboldogtalanabb.

Azon az estén fogadásra mentünk. Bébiszittert hívtunk, kerítettem egy ’56-ban gyerekként emigrált nénit, amolyan pótnagymamát, aki tíz euró per óráért vigyázott a gyerekekre.

Gergő feszült volt már a taxiban, állandóan a telefonját nyomogatta. Én legszívesebben otthon maradtam volna a kockás pizsamagatyában megnézni a Homeland következő epizódját. Ehelyett ott szenvedtem a szoros cipőben. Engem mindig szorított a magassarkú, főleg az elöl felspiccelt fazon. Összenyomta a lábujjaimat, alig vártam, hogy lerúghassam magamról.

Megsimogattam Gergő combját, szinte észre sem vette. Levettem a kezem róla, a kis táskámra tettem. Krokodilbőr volt. Valódi. Bár az EU-n belül tilos volt az ilyen, nekem egy budapesti bolhapiacon mégis sikerült beszereznem. Századeleji darab, hámlott a bőr róla, senki nem gondolta volna, hogy eredeti.

Kifelé bámultam az ablakon, dühös voltam Gergőre. Megint. Nem akartam újrakezdeni, nem akartam megnyitni a szokásos párbeszédet. Azon az estén az járt a fejemben, hogy hogy lehet ebből visszajönni? Hogy tudjuk ismét megtalálni az utat egymáshoz? Ő volt a legjobb barátom. Vissza akartam kapni. Figyeltem a férjem. Ideges volt, gondolatban teljesen máshol járt. Csatát vívott, szokás szerint. Öltönyt viselt, hófehér inget, a mandzsettagombokat tőlem kapta az előző karácsonykor. Néztem a férjem, a csillogósra suvickolt bőrcipőjét, a pamutzokniját, a karóráját, a hosszú ujjait.

Az összes film és nagyregény az egymásra találásról szól. Vagy a szakításról. Az újra egymásba szeretésről nem olvastam egyet sem.

– Te hülye vagy, hogy ilyeneken gondolkozol? Nem kell mindent túldramatizálni, csak élvezni kell az életet. – mondta Erika egyszer a pénteki beszélgetésünk alatt.

A fogadás a szokásos forgatókönyv szerint zajlott. A gyakornoklányok voltak a legjobban öltözöttek, nekik még bizonyítani kellett. Az egyikük múltkor már azzal vérig sértett, ahogy átnézett rajtam. Fiatal, huszonéves lány, nyugati egyetemi diplomával, formás testtel. A bemutatkozás utáni harmadik percben a tudtomra adta, hogy ő – velem ellentétben – saját jogon van itt, ő okos, fontos munkát végez, és ha majd családja lesz, akkor is így marad. Neki a családanya státusz egyenlő a lúzerséggel, a szerencsétlenséggel, ő sosem fog odáig süllyedni.

Egy idő után a fogadás forgatagában szem elől tévesztettem Gergőt. Ott találtam magam pár hasonszőrű nő gyűrűjében, a következő jótékonysági vásár szervezése volt a téma. Ismertem őket a diplomatafeleségek klubjából, ahol egész jó alibi társasági életet lehetett élni. Teli volt olyan nőkkel, akikkel normális körülmények közt sosem álltam volna szóba, viszont a mély depresszió ellen jó volt a társaságuk.

Megpillantottam Gergőt, ahogy egyedül állt az egyik asztalnál. Kihasználtam az alkalmat, amikor épp két networking között volt. Odaálltam mellé, és végigsimítottam a hátán. Láttam a döbbenetet az arcán.

.

– Milyen a lazacos kehely? – kérdeztem hetykén, és láttam a szemén, hogy a hanglejtésemből neki is eszébe jutott, hogy régen, valamikor nagyon régen, még az előző életünkben, gyakran megszöktünk az ilyen helyekről, hogy kapualjakban, üres irodákban, női mosdókban szeretkezzünk.

Mosolyogtam Gergőre, tudtam, hogy ő is ugyanarra gondol, aztán azt is le tudtam olvasni az arcáról, ahogy végigfuttatja a fejében az egészet, és már előbb tudtam a választ, mint ahogy kimondta.

– Beszélnem kell a nagykövettel – válaszolta.

– Persze! – Próbáltam úgy tenni, mintha nem érdekelne, mintha tényleg csak a lazacos kehelyről lett volna szó, de ő is jól ismert. A hosszú közös évek ajándéka és átka, hogy ismerjük egymást. A kézfeje tartásából tudtam, hogy milyen napja volt, és ő is tudott mindent rólam.

Sarkon fordultam, és levettem egy pohár pezsgőt az ezüsttálcáról. Felhörpintettem, aztán megkerestem a desszertes pultot. Befaltam egy krémesre hasonlító dizájndesszertet, ami inkább hasonlított egy mini képzőművészeti alkotásra, mint sima süteményre. Még szoptattam, így a napi cukoradagomból nem engedtem. A kistáskámba kapaszkodva álltam egy hófehér terítős asztal mellett, és az embereket figyeltem. Feleségek egy kupacban, férfiak egymás közt fontoskodtak, hahotáztak a nagykövet faviccein, és ahogy lenni szokott, mindig akadt egy szerencsétlen kelet-európai férfi, aki a gyakornoklányokat és titkárnőket fárasztotta régi, szexista poénjaival. Szólni kéne, hogy ezzel itt már nem sokra megy. Ez már 2020, papa, ha ilyen csajt akarsz felszedni, akkor cserélni kell a repertoárt.

Visszakeveredtem pár ismerős nő közé, Vera, a diplomatafeleségek klubjának főmotorja messziról integetett, hogy menjek, álljak közéjük. Tudtam, hogy megvan rólam a véleménye, láttam a szemében, de az is lehet, hogy csak beképzeltem magamnak. A jótékonysági eseményektől épp a házvezetőnőkre, bébiszitterekre, takarítónőkre terelődött a szó, akiket mindenki „otthonról” hozott. Mintha az Édes Anna szólt volna hangoskönyvben.

A másik magyar világ Brüsszelben. Az egyik a miénk volt, a diplomatáké, eurokratáké, a gazdagoké. A másik pedig a kiszolgáló személyzeté, akik szintén magyarok voltak. Magyar autószerelő, magyar fodrász, magyar műkörmös, magyar bármi. Úgy lehetett Brüsszelben élni, mintha Magyarországon lenne az ember.

A bentlakásos magyar házvezetőnőkről szóló beszélgetés megütötte a fülemet. Akkor kezdtem el azon gondolkodni, hogy mi lenne, ha nekünk is lenne. Annak ellenére, hogy hetente járt hozzánk a takarítónő, olyan érzésem volt, mintha állandóan sikálnék, rakodnék, helyre tennék. Vajon milyen életünk lenne, ha a mosás-főzés-takarítás terhe leesne a vállamról? Még az is lehet, hogy felszabadultabb lennék. Ha pedig én az lennék, akkor azt megéreznék a gyerekek is. Több időm lenne a közös játékra. Nem lennék olyan iszonyatosan fáradt. Talán még a Gergővel való viszonyunk is megváltozna.

Körülnéztem a teremben, a szememmel Gergőt kerestem, nem láttam sehol. Az órámra néztem, tíz óra múlt, Réka hamarosan fel fog ébredni az első éjszakai szopira. Indulnunk kellett haza, ezt Gergő is tudta. Mindig azt mondogatta, hogy ő célirányosan elkapja azokat ez embereket, akikkel dolga van az ilyen informális helyzetekben, ez maximum másfél óra, aztán mehetünk is haza. Elindultam megkeresni. Igyekeztem lazának látszani, lassan mozogtam a rengeteg elegáns ember között, benéztem a hátsó helyiségekbe is, sehol sem találtam. Küldtem neki egy sms-t. „Indulhatunk?” Nem jött válasz. Tíz perccel később küldtem neki egy újabbat. „Réka ébredni fog.” Pár percig még nyújtogattam a nyakam, hátha kiszúrom a tömegben, aztán fogtam magam, felvettem a ruhatárból a kabátom, hívtam egy Ubert, és hazamentem.

Otthon síri csend fogadott, Anna néni a kanapén szunyókált. Felébredt, amikor a nappaliba léptem. „Minden rendben volt, aludtak, mint a bunda” mondta, én kifizettem, és felmentem megnézni a gyerekeket. Annyira dühös voltam Gergőre, hogy még otthon is erősen kalapált a szívem. Lemostam a sminkem, a ruhám a szennyeskosárba dobtam, felvettem a kockás pizsamám, megszoptattam Rékát, és befeküdtem Ádám mellé. Finom szagú, puha kisgyerek, olyan jólesett beleszuszogni a nyakába. Kikapcsoltam a telefonom, nem érdekelt Gergő.

Pukkadjon meg. Bassza meg. Az egészet.

ANDREA

Kaptam öt nap szabadot. Értetlenül álltam a kollégáim előtt, forgattam a szemem, hogy nem így egyeztünk meg. Arról volt szó, hogy szinte mindennap dolgozom, nyomom, amíg bírom, aztán a nyár végén hazamegyek egy hosszabb időre. Ehelyett jött ez az öt nap. Mit kezdjek vele? Főjjek a fővárosban, izzadjak és szomorkodjak, vagy költsem a pénzem, és utazzak haza, fél napig oda, fél napig vissza sok átszálással? A pokolba velük!

Felvettem a fizetésem az utolsó hétért, összepakoltam a cuccom, összecsuktam a kanapét, a díszpárnákat is a helyére tettem, és elindultam haza azzal a gondolattal, hogy lehet, hogy sosem jövök vissza. Szarok rájuk. Nekem amúgy is olyan munka kell, ami összeegyeztethető azzal, hogy kisgyereket nevelek. Mert én valóban őt akartam nevelni.

Úgy terveztem, hogy egész úton ezen gondolkodom, és mire hazaérek, meglesz a megoldás. Internet-előfizetés úgy sem volt a telefonomon, az ingyen wifin lógtam a városban, ahol tudtam. Net nem lesz, így nem pazarlom az értékes perceket, amiket a stratégiám megtervezésére szántam. Bepakoltam a gurulós bőröndömbe, amúgy is alig volt cuccom. Az Anyunál tárolt télikabátomon és pár régi cipőn kívül ez volt mindenem. Néhány, mosásban megsárgult póló, a használattól kopott farmer, egy műbőr táska, aminek a pántja feslett szétt, egy szandál, egy tornacipő. A telefonom és pár bizsu, ennyi volt az összvagyonom. Hát, Mészáros Andi, ennyit tudtál összehozni. Nem valami sok.

Hagytam Stellának egy cetlit a konyhaasztalon, hogy hazamegyek, egy ideig nem jövök, majd hívom. Letettem a tizenötezer forintot, rátettem a pénzkupacra egy vázát nehezéknek, bezártam a lakást, a kulcsot a postaládába dobtam, és elindultam a Keletibe.

Küldtem az étterem vezetőjének egy sms-t, hogy családi okok miatt haza kell mennem, nem tudok többet menni. Ezzel lezártnak tekintettem a budai karrierem.

Vonat, busz, csatlakozásra várakozás. Ez volt kilátásban a napra. A vonaton elővettem a határidőnaplóm, előkerestem a hátizsákom mélyéről egy tollat, és nyomtatott betűkkel felírtam, hogy STRATÉGIA. Eltökéltem, hogy megoldom a helyzetem. Hogy összeszedem magam, és Rudival rendes életünk lesz.

A hátizsákom mélyén ott lapult a megspórolt pénzem. A füzetbe egy táblázatot rajzoltam. Az első rubrikába leírtam azt, amit szeretnék. Nem fogtam vissza magam. Ha álmokról van szó, pontosan kell fogalmazni. Leírtam, hogy egy kedves kis lakásban szeretnék élni Rudival, aki olyan oviba jár, ahol szeret játszani, vannak barátai, az óvónénik kedvesen bánnak vele. Én olyan munkát vállalok, ami körülbelül nyolctól négyig tart, hogy hozni-vinni tudjam a gyereket. A munkát csak hétközben végzem, hogy a hétvégén együtt lehessünk. Éjszaka tudok otthonról is dolgozni, az nem gond. A munkahelyemen megbecsülnek, akkora fizetést kapok, amiből simán ki tudom fizetni az albérletet, és még a hónap végén is tudok húst vásárolni. Felírtam, hogy saját lakás. Alá rajzoltam egy autót, majd annyira belejöttem, hogy lapoztam, és készítettem egy új rajzot. Emeletes családi ház, az udvaron virágok és gyümölcsfák, épp terem az alma. A ház előtt áll egy autó, a kerítésen belül egy bundás kutya, Rudika labdázik, én ott állok mellette fodros ruhában, fülig érő mosoly csíkot rajzoltam mindkettőnknek. Aztán tovább gondoltam az álmom, és odarajzoltam egy férfit. Magas fickót, borostával, a fejére tettem egy siltes sapkát. Így. Három kis szívecskét is kapott. Álmaim férfija. Saját ház. Autó. Kutya és boldog gyerekkor Rudikának. Ennyi. Ezt akarom. Kitéptem a rajzot, összehajtogattam, és a pénztárcámba tettem, hogy mindig emlékeztessen arra, hogy merre tartok.