Vörösmarty
Mihály

Csongor
és Tünde

Drámai költemény
öt felvonásban
– részlet –

A szöveget gondozta
és a jegyzeteket készítette
Nádasdy Ádám

© Előszó és jegyzetek © Nádasdy Ádám, 2022

Tartalom

Előszó

A cselekmény

A jelenetek sora

CSONGOR ÉS TÜNDE

Szereplők

Első felvonás

Második felvonás

Harmadik felvonás

Negyedik felvonás

Ötödik felvonás

Jegyzetek

Függelék

A nehezebb szövegrészek átirata

A szöveg írásmódja

A verselés

Igeragozási érdekességek

Felhasznált szövegek

Előszó

Ez a könyv a Csongor és Tünde teljes eredeti szövegét tartalmazza, bőséges magyarázó jegyzetekkel és a nehezebb szövegrészek prózai átiratával. A cselekmény összefoglalása és a jelenetek felsorolása után következik maga a szöveg; utána a Függelékben a prózai átiratok, valamint az írásmód, a verselés és az igeragozási érdekességek rövid leírása.

Vörösmarty 1830-ban fejezte be a darabot, nyomtatásban meg is jelent 1831-ben, de első színházi bemutatójára csak 1879-ben került sor a pesti Nemzeti Színházban, amikor Vörösmarty már rég nem élt. Nem véletlen ez a késés: a Csongor és Tünde színdarab is, meg nem is, nem könnyű előadni. Akkoriban Európa-szerte divatos volt ez a műfaj, a „drámai költemény” (Goethe Faustja is ilyen), amit színdarab formában írtak, de nem szánták igazi színpadra. Vörösmarty sem gondolhatta reálisnak, hogy Mirígy a nyílt színen kővé változik, Kurrah odaröpül Csongor mellé, vagy a földből egy palota emelkedik ki (nagy roppanással!) – ilyesmit inkább animációs filmen lehet megcsinálni, mint színházban. Mégis azóta számos formában színre vitték a művet, a fantasztikus mozzanatokat sokszor csak jelezve.

Az álomszerű és csodás elemek mellett bőven vannak vígjátéki, mondhatni földhözragadt elemek, mint az ördögök viháncolása („Gömböc, puff!”), vagy az a komikus jelenet, amikor Balga udvarol a prostituáltnak, akiről azt hiszi, hogy Tünde. Másfelől a három vándor és az Éj beszédei sok gondolkodnivalót kínálnak a világ sorsát, az ember életét, céljait és szabadságát illetően. Sokszor mondták, hogy Vörösmarty és műve, a Csongor pesszimista volt. Szerintem aki tényleg pesszimista, az nem ír ilyen gyönyörű művet, ami kicsattan a teremtőerőtől, humorérzéktől, és – igen! – erotikától.

A jelen kiadásban igyekeztem a színpadszerűséget (vagyis a dramaturgiát) komolyan venni, ezért Vörösmarty szűkszavú utasításait kiegészítettem, világosabbá tettem. Míg tehát magához a versszöveghez nem nyúltam, az utasítások, színleírások (ezek mind dőlt betűvel vannak) jórészt az én megfogalmazásomban állnak itt.

A felvonásokat jelenetekre tagoltam. Az eredetiben és az eddigi kiadásokban ilyen nincs, ám eléggé nyilvánvalóak a jelenethatárok. Mindig új jelenetet jelzek ott, ahol a színpad üres marad, és néha másutt is, egy jellemző szereplő belépésekor vagy távozásakor. Staud Géza, a kritikai kiadás szöveggondozója írja: „A kézirat – néhány korábbi feltételezést cáfolva – egyértelműen tanúsítja, hogy Vörösmarty jelenetekben gondolkodott.”

Ha két részben adják elő a darabot, a szünet legkézenfekvőbb helye a IV/4. jelenet után adódik.

A szöveghez számos lábjegyzetet adtam. Ezek egyfelől a szöveg nehézségeit tisztázzák: nehéz szavakat, elavult nyelvtani alakokat, szokatlan mondatszerkezeteket. Másfelől a helyzetet, az összefüggéseket, cselekményt világítják meg, a történést segítenek megérteni, akár egy-egy nehezebb verssor lefordításával. A darabban tizenhárom nagyobb lélegzetű monológ van, melyek még olvasva is nehezen érthetők: ezek prózai átiratát a Függelékben találja az olvasó.

A klasszikus műveket modernizált helyesírással szokás kiadni (például czimer helyett címer). A jelen kiadásban lényegében modernizáltam Vörösmarty írásmódját, de megtartottam minden olyan eltérést a mai szabályzattól, melyek a kiejtésben a verset befolyásolhatják, például ohajt és nem a mai óhajt. Az írásmódról részletesebben lásd a Függeléket!

A Csongor és Tünde végig versben van, mivel a romantikában nem volt szokás vers és próza keverése (ami még Shakespeare-nél gyakori volt). A műben az alapvető versforma a négyes trocheus, mely a népköltészetből vett népdalszerű forma:

Minden országot bejártam, (8 szótag)

minden messze tartományt. — (7 szótag)

Viszont a komoly (sőt komor) szereplők versformája a drámai jambus, mely a nyugati drámaírás mintáit követi:

Hatalmamat hordozza kardotok, (10 szótag)

hogy míg leszáll ott, itt már fenn ragyogjon – (11 szótag)

A trocheusok gyakran rímelnek is, a jambusok soha. Ezenkívül a dalbetétek, mondókák, varázsigék különféle egyéb versformákban vannak. (A verselés részletesebb leírása a Függelékben található.)

* * *

A Csongor és Tünde nem mindig könnyű; kétszáz év távlatából számos ponton bizonytalan, hogy mit is jelent a szöveg. A rendelkezésemre álló kiadásokban (a kritikaiban is) több-kevesebb hibát találtam: ezeket legjobb tudásom szerint javítottam. Az értelmezésben hathatós segítséget nyújtott elsősorban Debreczeni Attila, aki a legalaposabban véleményezte munkámat, továbbá Fenyő D. György, Kőrizs Imre és Mátyus Norbert.

Élvezetes munka volt ez számomra, mert a Csongor és Tünde igazi remekmű, a magyar irodalom egyik kincse. Remélem, ez a kiadás könnyebben hozzáférhetővé teszi a szélesebb közönség számára.

Nádasdy Ádám

A cselekmény

I/1. Este. Csongor a kertjében meglátja a tündérfát és az odaláncolt Mirígyet. Mirígy elmondja, hogy éjjelente mindenkire mágikus álom telepszik, de ő tudja, hogy egy tündérlány jár oda. Csongor eloldozza Mirígyet. Meglátja Tündét, és elrejtőzik.

I/2. Tünde és Ilma jönnek a kertbe. Tünde megtalálja a bokorban Csongort, de mindketten elalszanak.

I/3. Kora hajnal. Mirígy levág egy fürtöt az alvó Tünde hajából, hogy tündérnek álcázhassa a lányát, akit rá akar erőltetni Csongorra.

I/4. Reggel. Csongor és Tünde nem lehettek egymáséi, mert aludtak. Tündének vissza kell mennie hazájába, a Tündérország-beli Üdlakba.

I/5. Délben. Az ördögfiak ennivalót keresnek, végül elfognak egy rókát és megeszik.

I/6. Mirígy keresi a lányát, akit – hogy a zaklatástól megvédje – rókává változtatott, s most vissza akarja változtatni.

I/7. Tünde és Ilma útban Üdlak felé lábnyomaikat a homokban hagyják.

I/8. Mirígy megtudta, hogy a lányát róka-formában az ördögök megették. Megátkozza őket örökös veszekedéssel.

II/1. Csongor útnak indul Tünde után. Találkozik a három vándorral, akik különféle életcélokat jelképeznek: Kalmár (gazdagság), Fejedelem (hatalom), Tudós (műveltség).

II/2. Balga keresi eltűnt feleségét, Böskét. Csongorral találkozik, aki elmondja, hogy a nő Ilma néven tündér lett. Csongor felfogadja Balgát szolgának. Együtt indulnak Tünde keresésére.

II/3. Az ördögfiak összevesztek az örökségükön, a három varázstárgyon (bocskor, ostor, palást). Csongor ügyes trükkel meglopja őket, és a varázsbocskorral elrepül.

II/4. Balga rábeszéli az ördögöket, hogy húzzák a kocsiját, hogy – úgymond – megmutathassa, merre van Csongor.

III/1. Mirígy kővé változik, hogy kihallgassa az ördögfiakat, s bosszút állhasson rajtuk. Balga leszáll a kordéról, s maga helyett a Mirígy-követ teszi oda. Az ördögök bóbiskolva húzzák a kordét. Csongor – Duzzog varázsigéjének hatására – lepottyant egy gödörbe. Balgával együtt megtalálják a lányok lábnyomát.

III/2. Csongor és Balga összetalálkoznak Tündével és Ilmával, de nem ismerik föl a lefátyolozott lányokat, csak utólag jönnek rá, kik is voltak.

III/3. Az ördögök feldühödnek, hogy nem Balga, hanem Mirígy ül a kordén. Mirígy megígéri Kurrahnak, hogy visszaszerzi a Csongor által ellopott varázstárgyakat, ha Kurrah Balgának öltözve becsapja Csongort, és meghinti álomporral.

III/4. Mirígy ráveszi Ledért, hogy csábítsa el Csongort.

IV/1. Csongor és Balga Dimitri kocsmájához érkeznek, amely egyben Mirígy háza. Kurrah bezárja Balgát az istállóba, és Balgának öltözve követi Csongort.

IV/2. Mirígy megmutatja Ledérnek a szobát, ahol majd Csongorral kell találkoznia.

IV/3. Berreh és Duzzog megtalálják a varázstárgyakat, és helyükre értéktelen hasonlókat tesznek.

IV/4. Csongor és Kurrah (mint Balga) a Hajnal kertjében várják a tündéreket, de Kurrah a porral elaltatja Csongort. Tünde nem tudja fölkelteni, csalódottan távozik. Kurrah (mint Balga) udvarol Ilmának, nem tudja, hogy ez éppen Balga felesége. Csongor fölébred, megsejti, hogy gonosz játékot űznek vele.

IV/5. Balga udvarolni próbál Ledérnek abban hitben, hogy ő Tünde. Ledér bolonddá teszi, majd távozik. Így Mirígy terve – hogy Ledér Csongort csábítsa el – nem sikerül.

IV/6. Csongor nyakon csípi az igazi Balgát, aki ártatlan. Az ördögök megmutatják valódi tárgyaikat. Mirígy elkergeti Balgát, majd a pokollal akar szövetkezni, hogy Csongorék szerelmét megronthassa.

IV/7. Egy barlangban lakó jósnő helyére telepedve Mirígy várja az arra járó szerelmeseket.

IV/8. Tünde és Ilma a kútba néznek. Ilma az ő Balgáját látja lent, ám Tünde azt látja, hogy „Csongor” más lánnyal szerelmeskedik, majd azt is hűtlenül elhagyja. Tünde reményvesztetten távozik.

IV/9. Csongort és Balgát a kútból felszálló jelenségek másfelé csalják.

V/1. Tünde és Ilma felkeresik az Éj asszonyát. Az Éj kitiltja Tündét Tündérországból, mert földi szerelmet keresett.

V/2. Csongor és Balga megállnak, mert az őket csalogató jelenségek szétfoszlanak. Újra jön a három vándor; elmondják: életük kudarcba fúlt.

V/3. Tünde reméli, hogy Csongort megtalálja, e célból felfrissíti a tündérfát. A nemtőket hívja, hogy védjék a fácskát.

V/4. A nemtők játszanak a fa körül, de Mirígy megjelenésekor elijednek.

V/5. Mirígy ki akarja ásni a fát. Az ördögök megkötözik és elhurcolják, jutalmat remélve Tündétől. Tünde a távolból figyel, megérti, hogy Mirígy ármánykodásának volt az áldozata.

V/6. Tünde megbízza az ördögöket, hogy ha bárki jönne a fához, kötözzék meg.

V/7. Csongor lepihen a fa tövében. Az ördögök megkötözik. Csongor elalszik.

V/8. Balga megtalálta Ilmát, és meg akarja verni, amiért elszökött hazulról. Tünde kibékíti őket.

V/9. A földből Tünde fénypalotája emelkedik ki. Csongor fölébred. Tünde – mintha nem ismerné – sötét jövőt fest eléje, de végül felfedi kilétét, és a fiatalok egymáséi lesznek.

A jelenetek sora

X-szel jelöltük, ha az illető színre lép a jelenetben.

Jel.

Szín

Cso

Bal

Tün

Ilm

Mir

Ördög

Led

Vánd

mások

I/1

Csongor kertje

X

X

I/2

– ” –

X

X

I/3

– ” –

X

I/4

– ” –

X

X

X

I/5

Hármas út

XXX

I/6

Bozótos hely

X

I/7

Hármas út

X

X

I/8

– ” –

X

XXX

II/1

Hármas út

X

XXX

II/2

– ” –

X

X

II/3

– ” –

X

X

XXX

II/4

– ” –

X

XXX

III/1

Hajnal pal. előtt

X

X

X

XXX

III/2

– ” –

X

X

X

X

III/3

– ” –

X

XXX

III/4

– ” –

X

X

IV/1

Mirígy udvara

X

X

XXX

Dimitri

IV/2

Mirígy szobája

X

X

IV/3

– ” –

Be Du

IV/4

Hajnal kertje

X

X

X

Ku

IV/5

Mirígy szobája

X

X

IV/6

– ” –

X

X

X

IV/7

– ” –

X

Földali

IV/8

Barlang és kút

X

X

X

IV/9

– ” –

X

X

V/1

Éj országa

X

X

Éj

V/2

Hármas út

X

X

XXX

V/3

Csongor kertje

X

X

V/4

– ” –

X

Nemtők

V/5

– ” –

X

XXX

V/6

– ” –

X

X

XXX

V/7

– ” –

X

XXX

V/8

– ” –

(x)

X

X

X

XXX

V/9

– ” –

X

X

6 lány

Csongor és Tünde

Drámai költemény öt felvonásban

(1830)

Szereplők

Csongor, ifjú hős1

Balga,2 főldmívelő, utóbb Csongor szolgája

Tünde, tündérleány

Ilma,3 Balga hitvese, Tünde szolgálója

Mirígy,4 boszorkány

Kurrah
Berreh
Duzzog ⎫
⎬
⎭ ördögfiak5

Kalmár6
Fejedelem
Tudós ⎫
⎬
⎭ vándorok7

Dimitri, boltos rác8

Ledér9

Éj10

Nemtők:11 Nemtőkirály és kilenc nemtő

Földali12 hang

Énekhangok

Tündérek

Egy róka; egy szamár

Játszódik: a pogány kúnok idejében.13

Első felvonás

I/1. jelenet

Kert, késő este. Középen virágzó tündérfa áll magányosan, alatta Mirígy ül a fa törzséhez kötözve. Időnként szitkozódva próbálja kiszabadítani magát. Jön Csongor.

Csongor

Minden országot bejártam,1

minden messze tartományt,

s aki álmaimban él,

a dicsőt, az égi szépet4

semmi földön nem találtam. 5

Most mint elkapott levél,

kit süvöltve hord a szél,

nyugtalan vagyok magamban,8

örömemben, bánatomban,

s lelkem vágy szárnyára kél. 10

Ah, de mit látok? Középen11

ott egy almatő virít,12

csillag, gyöngy és földi ágból,

három ellenző világból,14

új jelenség, új csoda!15

S aki ott kötözve űl,

a gonosz, kaján anyó17

(nénje tán a vén Időnek),18

mint leláncolt fergeteg19

zsémbel és zúg. Mit jelent ez? 20

(Mirígyhez) Vén Mirígy!21

Mirígy

(Mirígyhez) Vén Mirígy! Ah, nagy szerencse

elhagyott agg ősz fejemnek,

Csongor úrfi, hogy közelgesz.23

Látod, mint vagyok lekötve,24

minden embertől kerűlve, 25

félig éh, félig halott.26

Csongor

(félre) Minden szó, mint a hamis pénz,

olly balúl cseneg fülemben.28b28a

(Mirígyhez) Szólj, mi baj?

Mirígy

(Mirígyhez) Szólj, mi baj? Csodát beszélek,

millyen a nemes hazában30

rég nem történt.

Csongor

rég nem történt. Tedd röviddé!

Mirígy

(félre) Hogy parancsol! (Hangosan) Halld tehát,

kedves úrfi, kit szemfénynek,

örömének, kellemének34

szűlt s nevelt föl szép anyád… 35

Csongor

Vén penész, ne tétovázz,

térj dologra; vagy biz’ isten,37

itt felejtlek a fatőben.

Mirígy

Légy kegyes! (Félre) Hah, büszke gyermek,39

vessz el, mint a fűzi gomba,40

légy egérré, légy bogárrá,

vagy légy ollyan, mint Mirígy.

Csongor

Mit morogtál, vén Mirígy?

Mirígy

Csak tünődtem, mint beszéljem.44

Látod itt ez almafát: 45

mennyi ág! Ahány levél,

annyi új csodát terem.

Ezt… (Félre) De nem vallok neki!48

(Hangosan) …ezt a rosz kopár tető,

tán a naptól s csillagoktól 50

terhbe jutván, úgy fogadta,51

s szülte, mint boszú jelét;52

mert eleddig rajt’ egyéb

rosz bogácsnál s árvahajnál54a54b

nem termett: azért leve55

a „Boszorkánydomb” neve.

Csongor

Milly utálatos zavart szól,57

szép- s rutakból összeszőve!58

Mirígy

Most, nézd, úrfi, a kopáron

e szép almatő virágzik. 60

Színezüstből van virága,

s mint fehér rózsák ölében

mász a fészkelő bogár,63

mint a légy, melly téjbe hullott,64

mint új hóban agg bogyó… 65

Csongor

(félre) Milly kemény vas tűrödelmem,66

hogy még rá figyelhetek?

(Hangosan) Szólj, s ne tétovázz, vagy e lánc

megkettőzik csontodon ma.

Mirígy

(félre) Hogy gebedj meg, azt kivánom, 70

mérged tengerében. (Hangosan) Úrfi,

hogy heves vagy, nem csodálom,

ifju még, s tán sejted is már,

hogy tündér, aranyhajú lány…

Mit beszéltem!

Csongor

Mit beszélsz? Mit beszélsz? 75

Mirígy

Csak álom.

Vén ajak, tudod, csevegni

jobb’ szeret, mint enni-inni.

Halld tovább: ezüst virága

csügg e tündér almafának,

s benne drágakő ragyog. 80

Három izben elvirágzik

ez naponnan; este rajta,82

mint a szűz emlői: bimbók,

olly kis almák duzzadoznak.

És mikort közelget a85–107

szép borongó éjszaka,

és az éjfél (a gyilkosnak,

denevérnek és tolvajnak,

s kósza szellemnek dele)89

száll, mint holló szárnya le; 90

s felleg űl vad csillagon,

felleg, mellyet az mocsárból,92

sárkányok sohajtatából93

s nyílt sirokból összevon;94

s szürke apján a bagoly 95

szemmeresztve lovagol,

rém a bolygó rém nyakán,97

csép anyó a piszkafán,98a98b

szép regében halandóknak

balszerencsét, gyászt huhognak; 100

s a gyujtónak őr szeménél101

egy leégett ház tövénél

isznak, esznek, alkudoznak,

s bömböl a bölömbika,104

s a szüzek legjobbika105

most fiát megy eltemetni,

ölni, aztán eltemetni…

Csongor

Hah, utálat, förtelem!

Nem! Tovább nem tűrhetem.

Mirígy

(félre) Elmegy, itt hágy, kell sietnem! 110

(Hangosan) Úrfi, úrfi! Végezem már.

Csongor

(félre) Elfutnék a szörnyetegtől,

s a kivánság nem bocsát:113

hallanom kell.

Mirígy

hallanom kell. Légy figyelmes.

Mint mondám: az éj ha jő, 115

érni kezd a fán az alma,

s mint egy most szűlt lánykafő,117

olly arannyá duzzad halma.

Mégis ebben agg apádnak

és anyádnak haszna nincsen;120

mert bármennyien vigyáznak,

bájszellő kel éj felében,122

mellytől a szemek lehúnynak,

s reggel a szedett fa áll,

mint a puszta tüskeszál.125

S mert legaggabb én vagyok,

legtovább virraszthatok,

azt beszélték; s ideköttek

a fatőhöz, s megnevettek.

Engem is pedig lesujt a 130

bűvös álom ón hatalma,131

és ez harmad éje már,132

étlen-szomjan hogy vigyázok.

Csongor

Milly nem ösmert gondolat,

új kivánat, új remény ez, 135

melly – mint vert hab tengerén136

vándor éji villanat –137

háborús eszembe hat?138

Mirígy

(félre) Hogy pusztúljon a kegyetlen!

Mégsem old el láncaimtól. 140

Vallanom kell többet is,

vallanom kell a valót.

(Hangosan) Halljad, úrfi, melly gyanúm van:

innen tündér szép leányzó,

aki e fát ülteté tán, 145

hordja vissza, mint sajátját,146

az arany gyümölcsöt is.

Csongor

(Mirígy láncait leszedi) Menj, siess el! Láncaidtól

megmentett karom; de menj el,

merre lábad visz, szemed lát; 150

mert ha még e szent helyen151

itt talállak, eltemetlek.

Mirígy

Áldjon Isten… (Félre) Megboszúllak!

(Hangosan) …e jó tétedért! (Félre) Megfojtlak,

csak tehetném! (Hangosan) Légy szerencsés! 155

(Félre) Mint az ördög papsüvegben.156

Csongor

Menj, menj, menj, ne lássalak.

Mirígy

(elmenőben, félre) Nem megyek, mig büszkeséged

szarva nem jut körmeimbe.158–159

Mint a sánta nyúl leszek, 160

melly kilenc fiát megette161

s a harasztba bujdosott.162

Mirígy el.

Csongor

Szép fa, kertem új lakója,163

melly, mint nem várt ritka vendég,

félig föld, félig dicső ég, 165

ösmeretlen kéz csodája

állsz előttem, s a kopárra167

életet, fényt, gazdagságot,

s hintesz álmot a sovárra –169

mint tehessem, mint lehet,170

hogy ne nyomjon engem álom,

s megláthassam kincsedet?

Földben állasz mély gyököddel,173

égbe nyúlsz magas fejeddel,

s rajtad csillagok teremnek, 175

zálogúl talán szivemnek,176

hogy – ha már virágod illyen –

üdv, gyönyör lesz szép gyümölcsöd.

Szép fa, tündérkéz csodája,

vajha illyen légy nekem!180

(A színen kívülre néz)

Ah, de mit tekint szemem?!

Szerelemnek rózsaszája,182

mondd, minek nevezzem őt,

a nem földit, a dicsőt?

Hattyu szálla távol égből, 185

lassu dal volt suhogása,

boldog álom láthatása;

s most, mint ébredő leány,188

ringató szél lágy karján,

úgy közelget andalogva. 190

Ah, tán ez, kit szívdobogva

vártam annyi hajnalon?

Ah, tán e fa ültetője,

ennyi bájnak és gyönyörnek,

ennyi kincsnek asszonya?195

Rejts el, lombok sátora!

Rejts el, éjfél! Szív, ne dobbanj,

el ne árulj, el ne rontsad

a szerencse útait!

Dal

(a színen kívülről)

Álom, álom, 200

édes álom,

szállj a csendes föld fölé;

minden őrszem203

húnyjon, csak nem

a várt s váró kedvesé.205

Csongor

Álom, álom, édes álom,

ah, csak most ne légy halálom!

Csongor elrejtőzik a lomb közt.

Második felvonás

II/1. jelenet

Ugyanott. Jön Csongor, megáll a kezdőpont mellett a mezőn.

Csongor

Tévedésnek hármas úta,1

útam itt ez volna hát,

mellyen éltem sugarát3a3b

fölkeresnem Ilma mondta:

„A közép a biztos út.” 5

Oh, de mellyik nem közép itt?

Mellyik az, melly célra jut?

Itt egymásba összefutnak,

egy csekély ponton nyugosznak –9

s mennyi ország, mennyi tenger 10

nyúlik végeik között!

Vagy tán vége sincs az útnak,

végtelenbe téved el, 13

s rajta az élet úgy vesz el,

mint mi képet jégre írnak?15

Ím, de itt a hármas útvég,

mint varázskör áll előttem;17

a kivánság, a reménység

int, von, ösztönöz belépnem.

(Fellép a hármas kiindulópontra, és a távolba néz)

Hah, melly tekintet! Egy raj a világ.20a20b20c

A legkisebb por mint él, mint mozog!…

S mi vándor arcok jőnek itt elém?

Jön a Kalmár.

Kalmár

(magában) Szomszédim a két Indiák nekem,23–3423b23c

s az új világnak minden partjai

ösmérnek engem és hajóimat. 25

Még egyszer ennyi – és a fél világ

kincsét zsebemben hordozom.

Mi lesz még zárva ennyi báj előtt?!28

Az éjet nappá, éjjé a napot

varázslom által; és a szerelem30

aranybilincsre kötve, mint urát

fog bébocsátni titkos ajtaján;

s örömnek, fénynek, kedvnek kútfeje,33

barátokat fog látni palotám,

amillyeket szív s ész ohajt.

Csongor

amillyeket szív s ész ohajt. Megállj! 35

Kalmár

(Csongorhoz) Pénz kell-e? Izzadj; járj utána, s lesz.

Tőlem csak annak jut, ki dolgozik.

Csongor

Más az, mit kérek: tedd le gondodat.38

Te sokfelé jársz dús hajóidon,39

ahol kel és száll, láttad a Napot.40

Szólj: Tündérhonban Üdlak merre van?

Kalmár

Ah, hát beteg vagy? Ódd magad, hogy a42

tündérhazában éhen el ne vessz.

Itt van zsebemben a tündérvilág,

itt láthatod meg: jersze, légy buvár!45a45b

Csongor nem mozdul. A Kalmár megy kifelé.

Ez a fiú megunta étkeit,

s most csillagokra éhezik szegény.

Nagyon mohón! A csillag messze van

és fenn, igen fenn! S színezüst-e vajjon?49

(Visszakiált, zsebére ütve)

Itt a Tündérhon, itt van, nézd, viszem! 50

Kalmár el.

Csongor

Hideg pénzbánya! Minden kincsedért

az egy szerelmet (még nevét sem!) adnám.

Jobb: égjen a szív, mint fagy ölje meg!53

Jön a Fejedelem.

Fejedelem

(magában) Te Zeüsz! Te Isten! Vagy bármilly nevű légy,54–64.54a54b

ki e világot részre szaggatád,55

Földünket mért nem alkotád nagyobbá,

nem akkorává, hogy ha bírhatom,

ne kelljen búnom a napfény elől,58

a nagyban e kis morzsadomb urának.59

(Seregeihez) Ti napkeletre! Napnyugotra ti!60

Hatalmamat hordozza kardotok,

hogy míg leszáll ott, itt már fenn ragyogjon

szolgálatomban a Nap; s birtokom,

mig én leszek, ne lásson éjszakát.64

Csongor

Megállj!

Fejedelem

Megállj! Te por, kit lábam eltapod! 65

Csongor

Nem por, ha ember, ollyan mint te vagy.

Vagy inkább: ember és por, mint te vagy.67

Fejedelem

Ne ölj időt, ha por vagy, szólj, mi kell?

Csongor

Csak egyre kérlek. Mert te messze bírsz,69

s nagy birodalmad nem tud éjszakát,70

mondd meg nekem, hová kell tartanom,

hogy Tündérhonban érjem Üdlakot?71

Fejedelem

Vagy úgy? Kireppent a madár: az ész,

s a fészek puszta, szellők sípja lett.74

Tündérhon, Üdlak?... Oh igen, talán 75

ha úgy mehetnék, mint a gondolat,

vagy mint az égben repkedő sugár,

egyik csillagtól másig, s ami van,

mind meghódolna!… – Menj, menj, jó fiu,

Tündérhon ott van, ahol én vagyok. 80

Jer, légy vitézem! Nem tetszik? De menj bár,

ha feltalálod, meghódíttatom,82

s rabságra fűzöm minden emberét.

(Magában) Szegény fiú, kár érte: semmivé lesz;

s mi szép halála lenne harcaimban! 85

Fejedelem el.

Csongor

Az megvető volt, ez még gőgös is,86

raboknak rabja!… Kincs és hatalom87

már nem segíthet. – Itt a Tudomány

jő, távolaiba elmerűlt szemekkel.

Kinyílt előtte mint könyv, a világ, 90

s ő, mint ki könyv nélkűl is tudja már,

olvassa folyvást, ami benne van

(vagy inkább, amit gondol, s benne nincs).

De várjuk el, tán tudja Üdlakot,94

s tanácsa által boldoggá teszen.95

Jön a Tudós.

Tudós

(elmélkedve, magában) Erő az Isten! Úgy kell lennie,96–15196

ész és erő, vagy inkább még erő:97

erő az ész is, mert uralkodik;

s mi az? Természet, most felelj, ha tudsz!99

Munkáit értem, nem tudom magát.100

Erő, vagy Isten? Mellyik szó erősebb?

Szavak, nevek, ti öltök minket el!

Ezerszer oszlatám már szűz elemre

az össze-visszajárt természetet.103–104

A képzelődés elfáradt agyamban,105

s még istenem sincs: nem tudom, mi az,

vagy kit nevezzek annak. És ezért

fáradtam annyit éjimen s naponnan,108

hogy azt mondhassam: semmit sem tudok!

És mégis ezt a nemtudást nem adnám 110

egész hadért, melly, hogy tud, azt hiszi.

Csongor

(félre) A bölcseségnek ez csodálatos,

könnyű nemét választja: „nem tudom.”

Ez minden, amit tud, s valóban,

ez nem sok fejtörést kiván, s ezáltal 115

egyszerre minden gáncs elől kitérünk.116

Oh, ember, ember, önség áldozatja!117

Tudós

(magában) S a lélek! Ami gondol és akar,

ohajt és képzel, búsong és örűl.

Ez a világok alkotója bennem, 120

s rontója annak, amit alkotott:

a lélek! Ami emberré teszen,

azt mondom annak, s még nem ösmerem.123

Én – én vagyok, s mi ez? Nem tudhatom.

Oh, mért az észnek nincs fogó keze, 125

vagy mért a lélek meg nem fogható?

Csongor

(félre) Rettentő ember!… Lelkét, istenét

elrázza, mint a terhes út porát;128

s a szép világot bús éjjé teszi,

csak hogy ne lássa, mint lesz semmivé! 130

Oh! Tündérhont ez nem mutat nekem.

Szúnyadj, szerelmem, még nincs hajnalod.

Tudós

(magában) Az, ami van, lesz túl az életen!133

Hinném, de késő; álmom elröpűlt.134

De ím, egy ifju vár az úton ott, 135

egy ember, ollyan, mint anyám fia.136

Talán tanulni vágyna? Megkinálom,

mert milly öröm találni hallgatót!

(Csongorhoz) Jó ifju, mit kivánsz megtudni, szólj!

A Nap körűl hány kis világ forog, 140

az üstökös hány, hány a bujdosó,141

kit ember ösmer, amióta él

és írni tud – mind elszámlálhatom.

Hányféle fajból áll a földi nem

bogártól emberig s a szörnyekig, 145

kiket csodáúl a tenger nevel?146

Mi a villám, a szélvész és eső?

Vagy a természet durva testei148

emberkéz által mint fajulnak el

élet- s halálnak kétes eszközévé?150

Mindent tudok már, mindent – még egyet…

Csongor

Kevés, de minden, amit kérdezek:

nézd, ifju lelkem Tündérhonba vágy.

Dúst és hatalmast kérdék, merre van,154a154b154c

és senki meg nem mondta. Mondd te meg, 155

s nyisd fel tudásod kincstárát előttem.

Tudós

Költők világa, szép tündérvilág,

mi kár, hogy álom, gyermeknek való!

Ébredj föl, vagy ha még álmodni jobb,

menj, álmodd vissza, amit álmodál, 160

mert a valóság csalt remény…161

Csongor

mert a valóság csalt remény… Ne ronts el,161

ez egy kivánság éltet; nélküle

pusztább az élet, mint egy puszta domb,

mellyen bogácsot kerget a vihar.164

Tudós

S úgy van; de ott a tenger, halj bele, 165

ha már meguntad látni a Napot;

vagy élj, s mozogj, hogy életet ne únj.

Tudós el.

Csongor

S ez minden, amiért az ember él?

Setét, üres, határtalan kebel,

oh, a te magányod rémítő lehet! 170

S így útazóim útra nem vezetnek.

Egyik mint bálványt, hitvány port ölel.172

A másik rommá tenné a világot,

csak hogy fölötte ő lehessen úr.

S ez? A legszörnyebb mindenek között:175

mint a halál jár élő lábakon,

és puszta sírt hord hő kebel helyett.

Oh, szerelm, gyújts utamra csillagot,178

s te légy vezérem Tündérhon felé!

(Tesz egy-két lépést az egyik irányban)

Harmadik felvonás

III/1. jelenet

Dús kert sűrű bokrokkal. Messziről egy palota látszik, a közelében fehér ház. A bokrok között keskeny gyalogút visz arrafelé. – Jön Mirígy.

Mirígy

Itt van Hajnal palotája,

és a tündér-tömkeleg.2

Tünde s Csongor – úgy mutatják

messzelátó szemeim –

erre jőnek: az pihenni, 5

ez mint árnyék, őt követni.

S a manók is – melly szerencse! –

üldözésem tárgyai,

erre jőnek. E határon9

most én kővé változom, 10

rút, varacskos, régi kővé,

hogy, mit önkényt elbeszélnek,12

s fúrt agyokban végezének,13a13b

majd, ha mind kihallgatom,

meg lehessen rontanom. 15

Mirígy leül, és összezsugorodik egy nagy kővé. – Jönnek az ördögök, húzzák Balgát a kordén, s menet közben bóbiskolnak.

Balga

Deh, te Duzzog!…

Balga hiába nógatja őket, végképp lelassulnak és megállnak.

Deh, te Duzzog!… E biz alszik16

mind a három, mint az ürge.17

Jól teszik, hadd nőjenek.18

Leszáll, nyújtózik.

Ejha! Szinte megmeredtem!

Úgy, de bezzeg, Balga bátyó, 20

mit csináljunk a manókkal?21

(Hirtelen feleszmélve) Úgy van, úgy lesz, azt teszem!

Megfordítom a szekerkét23

s e varacskos vén követ

felnyalábolom fölébe. 25

Balga lassan másfelé fordítja a kordé rúdját és vele az ördögöket. Fölemeli a Mirígy-követ, és a kordéba rakja. Az ördögök nem ébrednek fel.

Aztán hadd ballagjanak

mind a vízig szárazon.27

Deh, te Szürke, deh, te Ráró!

Az ördögök bóbiskolva indulnak a kordéval.

Mirígy

(a kordén, egy kissé fölemelkedve)

Elmegyek, de fél fülemmel

itt vigyázok, mint az örvény,30a30b

s jaj neked, te csalfa szolga,

meg lesz ágyad vetve nálam,32

meg! Csalánból, és tövisből

s szúnyogokból szemfedőd.34

Az ördögök Miríggyel (mint kővel) el.

Balga

Mintha szóltak volna?… (Fülel) Senki. 35

Így la! Most szabad vagyok.

A közelben egy mély gödröt lát, lenéz.

Hej! de mit szemlélek ott?

Ember az, vagy morzsalék?

Olly alatt mász a gödörben.39

Csongor úrfi?… Ő az, ő az! 40

Oh, be messze van szegény!

Hol jár itt az istenadta?

Átkozom rosz bocskora,

millyen hirtelen meghozta!…

Soha, soha! Csongor úrfi,45

erre, erre!

Jön Csongor.

Csongor

erre, erre! Itt vagy, Balga?

Balga

Itt biz én, pedig kocsin.47

Csongor

Hál’ az égnek, hogy kimásztam.

Balga

Úgye a bocskor vetett le?49

Csongor

Nem tudom. Mint gondolat, 50

mint sugár, melly egyik égből,

egy világi messze végből,

más világba szökve hat,53

jöttem – vagy csak álmodám? –,

és alattam, és fölöttem, 55

oldalattam, és köröttem

a világot láthatám.

Egy nagy arc volt, végtelen,

rajta millió szemek;

mind olly ékes, olly remek, 60

hogy beszédem képtelen

(méhdongás, szunyogzene)62

elbeszélni, amit láttam,

ahogyan forrt fenn, s alattam64

a világok mindene.65

Balga

S illy magasról porba hullni,

milly keserves hullomás!67

Csongor

Úgy van, s azt nem érzi más,

mint ki már fenn kezde járni.

De beszéld el, Balga: mint van, 70

illy hamar hogy itt teremtél?

Balga

Aki ösmer, nem csodálná.

Mig te égen, csillagon

összevissza nyargalóztál,

addig én kordélyomon 75

jöttem itt a vert uton.76

Mennyi csárda, mennyi csapszék77

volt előttem és utánam!

Az egész út csárda volt,

s rajta százezer pohár 80

csillogott, mint napsugár.

S mennyi zaj, milly kurja volt,82

azt én el nem mondhatom,

a mennydörgő mennykü: dobszó,84

s a legmérgesebb mozsárszó85

ahhoz képest cimbalom.

Csongor

Jó szerencse, hogy talállak.

Ott, a’ házba költözünk most,88

s hírt, tudósítást veszünk.

Balga

Vagy még inkább jól eszünk, 90

és annál inkább iszunk.

Csongor

Telhetetlen! Annyi csárda

volt előtted, s szomjuhoznál?93

Balga

Telhetetlen? És mivel??

A temérdek semmivel! 95

Mint fizettél, úgy ihattam,96

szégyenedre – csak vizet.97

Csongor

Majd a jobb idő fizet.

Meglátják a közeledő, lefátyolozott Tündét és Ilmát, de nem ismerik fel a lányokat.

Balga, hallod, itt megálljunk.

Balga

Elhiszem; mert két leány jő, 100

két parányi mézedény.

Csongor

Oh, az első milly sugár,102a102b

milly dicsőség mozdulatja!103

Balga

Kár, a fátyol elborítja.104

Csongor

Lába két ezüstmadár… 105

Balga

Hímtelen nép, árva pár.106

Csongor

…melly enyelgve jár a földön…107

Balga

Legkivált a búzaföldön.

Csongor

…olly mulón, olly könnyüden,109

mintha csókot kérne kölcsön 110

a füvektől, a virágtól,

s félni kell, hogy meg nem adja,

hogy legottan elrepűl,113

s a virágot sírni hagyja.

Balga

Ej! a tüske majd megfogja. 115

Mondhatom, gyöngy két személy.

Csongor

Oh, ne mond kettőnek: egy!

S ami ott utána megy,118

az csak árnya termetének.

Balga

Az nekem már cifra ének!120–126

Hát az árnyék vastagabb-e,

törzsökebb-e, izmosabb-e,122

s a valóság ösztövér?123

Oh, uram, még olly árnyékot

össze-vissza átölelni 125

nem legböjtibb gondolat.126

Csongor

Szószatyor! Ne tátogass itt,127

nyeld el félkapált eszednek128

lúdtömő termékeit.129

Menj, mig e Nap-rajzolatja130

a szűk útat el nem hagyja;

térdepelve állj elébe,

kérjed, kényszerítsd nevemben:

nincs-e tiltva s kedve ellen

mondhatatlan kellemeinek135

elborulnom zsámolyánál,136

s mint utasnak, idegennek

kérdést tenni szűz magánál?138

Menj, ne késsél, menj sietve.

Csongor hátrébb húzódik, Balga az ösvényen várja a közeledő lányokat.

Negyedik felvonás

IV/1. jelenet

Mirígy házának udvara. Jön Csongor és Balga.0

Csongor

Erre jőj, tán erre mentek.

Balga leül a házfal tövébe.

Hát te, lomha dög, leülsz-e?!

Balga

Látod.

Csongor

Látod. Oh, te medvecímer!3

Balga

Én utazni, nem szaladni

jöttem.

Csongor

jöttem. Oh, vadállat!… Ámde 5

várj itt, míg e házba térek:

útasítást ad talán,7

vagy ha nem, szállásra fölvesz

a jövendő éjszakán.9

Csongor el.

Balga

Ennyi aggság, ennyi bolygás,10a10b

és miért? Egy asszonyért,11

egy picin kis asszonyért,

s abból is csak mennyi asszony!…13

Jaj bokám, jaj térdeim,

én biz’ itt leűlök addig, 15

gyámolítom a falat.16

Jön Duzzog cselédlánynak öltözve, egy vödör szeméttel.

Duzzog mint cselédlány

(Balgához) Kiskomám, szeretsz-e még?17

Ráönti Balgára a szemetet.

Balga

Oh, hogy mind a két szemed

lábad ujját ékesítse!

Arra néz, és engem önt le. 20

Még ez ám a ferde had!21

Duzzog el. Jön Berreh részegnek öltözve, egy pohár borral.

Berreh mint részeg

Féreg inná meg borát!22

Ollyan, mint a kéneső. 23

Ráönti Balgára a bort.

Hadd csorogjon a szeméten.

Balga

Hé!

Berreh mint részeg

Hé! Hohó!

Balga

Hé! Hohó! Az ördögökbe!25

Berreh mint részeg

Vagy te voltál, szent öcsém?26

Semmi, semmi, no! Nagyot nőj!27

Berreh el.

Balga

Nőj te, vén bak, akkorát,28

mint a legfőbb Tátra-bérc,

s akkor ünnepelj, mikor 30

legtöbb mennykő üt beléd.31

Szedtevettét! Még bizony

rám szoknak, ha itt ülök.

Már csak feltápászkodom. (Feláll)

Jön Kurrah utazónak öltözve, egy szamarat vezet.

Kurrah mint utazó

(a szamárhoz) Hóha, Mackó, itt megálljunk,35

a bitófa vár reád.36

Balga mozdulatlanul áll; Kurrah hozzáköti a szamarat Balga derekához.

(Félre) Ezt az „Isten szép lovát”

úgy cseréltem egy juhásztól

harminchárom birkabőrön –

s természet szerint, szegénytől,40

azt is tőle loptam el.41

Csillagot nem rúg, de mondják:42

„jobb szamáron, mint gyalog.”

Most a szállást megtekintem,

addig, Mackó, meg ne moccanj. 45

Kurrah el.

Balga

Én s bitófa! Oh, te sárkány,

oh, hogy a penész befogja

mind a két szemhéjadat! – De

jól van: a „bitó” fölűl,49

s a szamárnak szamarán 50

uriásan lovagol. (Fölszáll a szamárra)51

Dimitri kinyitja a kocsmaajtó felső felét, és kinéz, meglátja a szamáron ülő Balgát.

Dimitri

(félre) Ez vidéki, s tán iszákos,52

majd jól megfizettetem.53

(Balgához) Kedves úr! Szegény szolgája.54

Balga

Úgy is illik!… (Ráismer) Ah, vagy úgy! 55

Jó napot, Dimitri bátya;

csillagom szülötte! Hát még57

itt is megterem ketek?58

Dimitri

Oh! mi mindenütt vagyunk,

mint a napfény!

Balga

mint a napfény! Menydörgöttét!60

Mért nem mint a gyom s giliszta?…

Dimitri

Mondok, egy kis papramorgót62a62b

nem parancsol, édes úr?

Balga

Szinte mérgelődtem.64

Dimitri

Szinte mérgelődtem. Egy kis…

Balga

Oh igen! De törköly, úgye?65

Vagy talán rozs?

Dimitri

Vagy talán rozs? Mentsen Isten!

Szilva, kedves úr, valódi

Vagy talán rozs?

szilva, fínum, s olly erős, hogy!68

Balga

Most nem szomjuzom.69

Dimitri

Most nem szomjuzom. Bizony

mondhatom pedig, hogy illyet 70

nem találni messze földön.

Balga

Majd egyébkor.

Dimitri

Majd egyébkor. No, de tessék!

Balga

Annyi, mint az! Ide hát.73

Majd hiszen, Dimitri bátya,

meglesz ám az ára is, 75

mert mi itt fogunk tanyázni.

Dimitri

(félre) Ah, szegényke! Pénze sincs.

(Hangosan) Mindjárt itt leszek.

Dimitri visszahúzódik a boltjába.

Balga

(Hangosan) Mindjárt itt leszek. No, végre

emberemre is találtam.

Mondom, szinte szomjuzom már, 80

ollyan szörnyű éh vagyok. – (Kiáltva) Nos?

Dimitri kinéz a boltjából.

Dimitri

Istenuccseg, kedves úr,82

szívesen adnám, de nincs.

Dimitri el, magára csukja a boltajtót.

Balga

Nincs-e? Oh bab, oh olaj,84

mért nem öltétek meg őt?! 85

Balga továbbra is a szamáron ül. Jön Kurrah (mint utazó) a házból, és vezetni kezdi a szamarat.

Hé! hová!

Kurrah mint utazó

Hé! hová! Vagy kend is itt van?

Balga

Majd leszállok! Engedelmet…

Kurrah mint utazó

Semmi szállás! Csak maradjunk.88

Jó szelíd egy állat ez.

Ott imént, hogy érkezém, 90

egy bitófához kötöttem.

Balga

A bitófa én valék.

Kurrah mint utazó

Furcsa! Hát, Bitófa úr,

csak maradjunk a szamáron.

Balga

Jaj nekem! Hogy veszne meg! 95

Még az ólba is behurcol.96

Kurrah mint utazó

(nagy zajjal énekel)

„Ha a csipkebokron rózsa nem teremne,

bolond madár volna, aki ráröppenne,

hej, dínom-dánom!”

Ezalatt Kurrah a szamarat és rajta Balgát bevonszolja az istállóba. – Jön Csongor a házból.

Csongor

Délben kell tehát találnom, 100

mert egyébkor tiltva van.101

Oh, idő, csekély idő: mint

fogsz te tőlem elsuhanni!

De sietnem kell, megyek.

Balga!

Kurrah

(az istállóból, Balga hangján) Mindjárt!

Csongor

Jősz-e már? Balga, hol vagy? 105

Jősz-e már?

Balga

(az istállóból kiabál) Jaj, megkötöznek!

Csongor

Majd megoldlak, csak ne mozdúlj.107

Jön Kurrah (Balga öltözetében), siet Csongor után.

Kurrah mint Balga

Itt vagyok már.

Balga

(az istállóból kiabál) Csongor úrfi!

Csongor

(visszafordulva Kurrahhoz) Mit süvöltesz, dőre állat?109a109b

Kurrah mint Balga

Csak kiálték, hogy ne fuss. 110

Balga

(az istállóból) Csongor úrfi!

Csongor

(az istállóból) Csongor úrfi! Nos, mi kell?

Kurrah mint Balga

Mondok, merre lesz menésünk?

Csongor

Jőj utánam.

Balga

(az istállóból) Csongor úrfi!

Csongor

Megveszél, hogy úgy üvöltesz?114

Kurrah mint Balga

Légy nyugodt, csak visszahangzik, 115

amit orditék előbb.

Balga

(az istállóból) Csongor úrfi!

Csongor

(az istállóból) Csongor úrfi! Oh, természet,

légy egészen visszahangzó,

szép nevével zengj örökké!119

Csongor, Kurrah el.

Balga

(az istállóból) Csongor úrfi!… 120

Ötödik felvonás

V/1. jelenet

Kietlen táj, sűrű homály. Jön Tünde és Ilma.

Ilma

Hol vagyunk itt, asszonyom,

melly kietlen tartományban?

Én, ha engem kérdenének,

jobb szeretnék messze lenni,

legalábbis ollyan messze, 5

mint Pozsonytól Hortobágy.

Tünde

Légy nyugodt, s ne aggj veszélytől,7

hű árnyéka bánatomnak!

Itt az Éj országa van.

A gyülölt fény birodalma 10

lelkem annyi fellegét

nyílsugárral hasogatja,

nem kivánom szebb egét;

ide húz a bú homálya.

A reménynek csüggedése 15

és a csüggedés reménye

itt találják honjokat.17

Ilma

Ah, bizony nem jól találják.18

Kis szemem már úgy kinyílt,

mint a tányérbélvirág.20

Tünde

Ah, a szív is úgy nyilik meg,

mint sötétben a szemek.

Boldogságban zárva tartja23–30

rózsaszínü ajtaját,

az örömnek gazdag árja 25

hogy ne fojtsa el lakát;

búban, kínban, szenvedésben

titkos mélyeit kitárja,

hogy – ha még van – a reménynek

elfogadja sugarát. 30

Ilma

S ezt hogy tudjuk, illy kietlen

földre kelle bujdokolnunk,

hogy madár se jőjön onnan,

ahol nap van és világ?34

Tünde

Légy türelmes bánatommal! 35

Vég utat tesz most szerelmem:36–37

itt vesz enyhet vagy halált.

Jer, kövess e vég utamban,

s lássad ott az Éjt magát.

Meglátják a távolban az Éj alakját.

Ilma

(ijedten) Mit csináljak, merre fussunk? 40

Tünde

Puszta parton fátyolában

egy komoly bús asszony ül:

csermely folydogál előtte,43

csillagokkal tündökölve.

Ilma

Borzadok, ha rátekintek. 45

Tünde

Ő az, kit keres reményem,

ő az Éj gyász asszonya.

Nála vannak rejtve mélyen

a jövendők titkai.

Kérni fogjuk elborulva,50

s esküinkkel kényszerítni,

hogy felfödjék ajkai.52

Ilma

Jaj, ne menjünk; mintha szólna!

Érthetetlen hangokat

mormol ajka.

Tünde

Álmodik, 55

s a pataknak elbeszéli

halhatatlan álmait.

Várakozzunk, mert boszúja

(véghetetlen és sulyos!)

éri azt, ki háborítja. 60

Jön az Éj.

Éj

(magában) Sötét és semmi voltak: én valék,61–116

kietlen, csendes, lény nem lakta Éj,

és a világot szültem gyermekűl.63

Mindenható sugárral a világ

fölkelt ölemből; megrázkódtatá 65

a semmiségnek pusztaságait,66

s ezer fejekkel a nagy szörnyeteg,

a Mind, előállt. Hold és csillagok,68

a menny csodái lőnek bujdosók69a69b

kimérhetetlen léghatárokon. 70

Megszünt a régi alvó nyúgalom:

a test megindúlt, tett az új erő,72a72b

s tettekkel és mozgással gazdagon

megnépesűlt a puszta tér s idő.

Föld és a tenger küzdve osztozának 75

az eltolt légnek ősi birtokán.76

Megszünteté a tenger habjait,77

s mellyet haraggal ostromolt imént,

most felmosolyga mélyiből az ég,

s mint egy menyasszony, szépen és vidáman 80

virágruhába öltözött a föld.

A por mozogni kezdett és az állat,82

s királyi fejjel a lelkes porond,83a83b

az ember lőn, és folytatá faját:

a jámbort, csalfát, gyilkost és dicsőt. 85

Sötét és semmi vannak: én vagyok,

a fény elől bujdokló gyászos Éj.

A féreg, a pillantat búboréka,88a88b

elvész; idő sincs mérve lételének.89

Madárt a szárny, a körmök állatot 90

nem váltanak meg; kérges büszke fát91

letesznek századoknak súlyai.

Az ember feljő, lelke fényfolyam,93

a nagy mindenség benne tűkrözik.94

Megmondhatatlan kéjjel föltekint, 95

merőn megbámúl földet és eget;

de ifjusága gyorsan elmulik,

erőtlen, aggott egy-két nyár után,98

s már nincs, mint nem volt, mint a légy fia.

Kiirthatatlan vággyal, amig él, 100

túr és tünődik, tudni, tenni tör,

halandó kézzel halhatatlanúl

vél munkálkodni. És mikor kidőlt is,103

még a hiúság műve van porán,

még kőhegyek ragyognak sírjain,105

ezer jelekkel tarkán s fényesen

az ész az erőnek rakván oszlopot.107

De hol lesz a kő, jel, s az oszlopok,

ha nem lesz föld, s a tenger eltünik?

Fáradtan, ösvényikből a napok110

egymásba hullva, összeomlanak;

a Mind enyész, és végső romjain

a szép világ borongva hamvad el;

és ahol kezdve volt, ott vége lesz.

Sötét és semmi lesznek: én leszek, 115

kietlen, csendes, lény nem lakta Éj.

Ilma

Ah, szegény bús asszonyságnak

millyen furcsa álmai vannak!

Tünde

Borzadással tölt el e szó.119

Borzadással issza lelkem 120

a mulóság poharát.

Most jer, Ilma, jer, közelgjünk:

tisztelettel elborúlva

illessük meg fátyolát.124

Tünde odamegy, és megérinti az Éj fátylát.

Éj

És a sötéten túl van a világ… 125

Mi vakmerő kéz illet engemet,

mulandóságról békén álmodót?!

(Tündéhez) Ösmerlek, nyughatatlan lányka, te!

Tündér-hazádban üdvnek századi129

valának megszámlálva éltedűl,130

de föld szerelme vonta szívedet,

a fényhazából földre bujdosál.

S mert boldogságod ott is elhagyott,

segélyt keresni – későn! – visszatérsz.

De mindörökre számkivetve légy, 135

legyen, mint vágytál, a kis Föld hazád!

Órákat élj a századok helyett:

rövid gyönyörnek kurta éveit.

Indúlj, ne lásson itt tovább szemem;

mert – aki halhatatlan Éj vagyok! – 140

ollyan sötétté teszlek, mint az árny,

hogy rózsaberkiből a Szerelem142

irtózva nézzen, mint iszonyra, rád,

s illat helyett gyötörjön vad tüvis.144

Menj, menj, mert amit mondtam, megteszem! 145

Tünde, Ilma el.

Omoljatok, nem késő habzatok! 146a146b

Az Éj az álmok partjain bolyong.

Éj el.

Jegyzetek

Szereplők

1 Csongor: fiatal nemes, a helyi földbirtokos fia.

2 Balga: parasztember. A Balga gúnynév, jelentése „ostoba”.

3 Ilma: fiatal parasztasszony. Földi neve Böske.

4 Mirígy: rosszindulatú vénasszony a faluból. A mirígy szónak Vörösmarty idején még élt a „döghalál, fekély” jelentése. A második í nála mindig hosszú, de a ma szokásos ejtésben mindkettő rövid.

5 Ördögfiak: három testvér, kamasz ördögök. Vörösmarty sokszor „manóknak” nevezi őket. Kurrah a legidősebb, Berreh a középső, Duzzog a legfiatalabb (és kövérkés).

6 Kalmár: kereskedő, üzletember.

7 Vándorok: a gazdagság, a hatalom, a tudás jelképes alakjai, a darabon áthaladó figurák.

8 rác: szerb. A szerbek sokfelé voltak boltosok, kocsmárosok.

9 Ledér: prostituált. A ledér (csapodár, léha) melléknevet Vörösmarty személynévként használja.

10 Éj: érett korú, szimbolikus nőalak.

11 Nemtő: segítő, jóindulatú szellem

12 földali: föld alatti, pokolbéli

13 Értsd: a kereszténység és a honfoglalás előtt, vagyis a magyarok mesés múltjában. Akkoriban azt hitték, hogy a kunok a magyarok ősi rokonai. (Valójában a kunok egy török nép, a 13. században települtek be Magyarországra.)

I/1. jelenet

1. Versforma: az I. felvonásban végig (és a későbbiekben is többnyire) hangsúlyos négyes trocheus, azaz 7 vagy 8 szótag (lásd a Függeléket).

4. dicső: nagyszerű

8. magamban: bensőmben, lelkemben

11. A kis bekezdésekkel a jelen kiadásban a hosszabb megszólalásokat tagoljuk. Az eredetiben nincs ilyen.

12. almatő: almafa

14. ellenző: ellenkező, különféle. – Három világ: a csillag = az ég; a gyöngy = a tenger mélye; az ág = a föld. Ezekből van a fa, tehát a világ szféráit egyesíti.

15. A kert Csongor szüleié, de ő most látja először a fát hosszú külföldi útja után.

17. kaján: rosszindulatú

18. nénje: idősebb nővére. – Értsd: öregebb, mint maga az Idő. Az idő fogalmát hagyományosan öregember jelképezte.

19. fergeteg: szélvihar

21. A vén szó (életkortól függetlenül is) sértő volt. – Mirígy és Csongor ezek szerint ismerik egymást.

23. úrfi: úrnak a fia, tehát nemesember

24. Nem hangzik el, hogy Mirígyet ki kötözte oda; föltehetőleg Csongor apjának emberei.

26. éh: éhező

28a. balúl: rosszul

28b. cseneg: cseng

30. nemes haza: Magyarország

34. kellem: gyönyörűség

37. dologra: a tárgyra

39. büszke: gőgös

40. A fűzfán gyakran gombák telepednek meg, s amilyen gyorsan kinőnek, el is tűnnek.

44. mint beszéljem: hogyan mondjam el

48. Mirígy egyelőre úgy dönt, hogy inkább mellébeszél.

51. „miután teherbe esett, méhébe fogadta (azaz kihordta mint magzatot)”

52. boszú (= bosszú): harag

54a. bogács: bogáncs

54b. árvahaj: árvalányhaj (száraz fűféle)

55. leve: lett

57. zavart: zagyvaságot; esetleg: zavartan, kuszán

58. szép- s rutakból = szépekből s rútakból. Mellérendelésben az első szóról el lehetett hagyni az azonos ragokat.

63. A mászni igét (és számos másikat) iktelenül ragozták: mász, foly, tűn stb.

64. téj: tej. Régebben é-vel volt használatos.

66. tűrödelem: türelem

82. naponnan: naponta (vagy nappal)

85–107. Mirígy beszédének prózai átiratát lásd a Függelékben! (Ahelyett, hogy elmondaná, mi történik a fával éjjel, időhúzás céljából halmozza az éjszakai rémségek képeit.)

89. Értsd: számukra az éjfél a dél, mert ők olyankor tevékenykednek.

92. az: a vad csillag

93. sohajtat: sóhajtás

94. összevon: összeszed

97. bolygó: bolyongó

98a. csép: hosszú bot, ezzel csapkodták („csépelték”) a gabonát

98b. piszkafa: vékony bot, amivel a tüzet piszkálják. A boszorkányok seprű helyett néha piszkafán lovagolva repülnek.

101. gyujtó: gyújtogató

104. bölömbika: bömbölő hangú vízimadár

105. szüzek legjobbika: a legtisztességesebbnek gondolt férjezetlen lány (aki titokban gyermeket szült)

113. kívánság: kíváncsiság

117. szűlt: született

120. Mivel a kert Csongor szüleié, ők szeretnék leszüretelni az aranyalmákat.

122. bájszellő: mágikus szél. A báj nem csak kellemes dolgot jelenthetett.

125. tüskeszál: tüskebokor-ág

131. ón: ólom, ólomsúlyú

132. harmad: harmadik

136. hab: hullám

137. vándor villanat: átfutó villámlás

138. háborús: háborgó

146. hordja vissza: hazahordja magához

151. e szent helyen: ezen a konkrét helyen. – A szent érthető ténylegesen is: ez a hely szent, mert itt áll a tündérfa.

156. Az ördög számára bajt hozna, ha papi kalapot (süveget) tenne a fejére. Értsd: úgy légy te szerencsés!

158–159. büszkeséged szarva: büszke lelked. A szarv mint az erő, energia szimbóluma a Bibliából származik.

161. Ez is abszurdan horrorisztikus, hiszen a nyúl sosem eszi meg a kölykeit.

162. haraszt: aljnövényzet

163. Csongor itt először nevezi saját kertjének a területet.

167. kopár: terméketlen talaj

169. sovár (= sóvár): sóvárgó, vágyakozó. – „Te a kopár dombra életet, fényt, gazdagságot hintesz, a vágyakozóra pedig álmot!”

170. tehessem: tehetném

173. gyök: gyökér

176. zálog: biztosíték, garancia

180. vajha illyen légy: bárcsak ilyen lennél

182. Kérdését a megszemélyesített Szerelemhez intézi: annak „rózsaszája” van, azaz csupa szépet mond.

188. A hattyú földreszállás után lánnyá változott. Csongor most látja Tündét először.

195. asszonya: úrnője, gazdája (nem csak férjezett nőkre mondták)

203. őrszem: őrködő szem

205. kedves: Csongor. Várt (= várva van), mert Tünde várja őt. Váró, mert ő is várja a találkozást.

II/1. jelenet

1. tévedés: bizonytalanság

3a. éltem: életem

3b. sugár: lehet fénysugár, avagy egyenes vonal, vezérvonal

9. nyugosznak: találkoznak, véget érnek (és egyszersmind kiindulnak)

13. eltéved: eltűnik, elmerül

15. mi: amely

17. varázskör: képzelt kör, amit a varázslók rajzolnak, s amelybe lépve csodálatos dolgok történnek velünk

20a. Versforma: innentől a jelenet végéig drámai jambus (10, néha 11 szótag). Lásd a Függeléket!

20b. tekintet: látvány

20c. raj: rajzás, nyüzsgés

23–34. A Kalmár beszédének prózai átiratát lásd a Függelékben!

23b. szomszédim (= szomszédaim): ismerőseim, üzletfeleim

23c. két Indiák: a mai India (régi nevén Kelet-India), illetve Amerika (akkori nevén Nyugat-India)

28. báj: vonzerő (itt a gazdagság)

30. általvarázsolni: remek ügyességgel átalakítani

33. kútfeje: forrása, tárháza

38. tedd le gondodat: ne aggódj (hogy pénzt akarok)

39. dús: gazdag

40. száll: leszáll, nyugszik

42. ódd: óvd

45. jersze: gyere

45. légy buvár: búvárkodjál, kutakodjál

49. igen fenn: nagyon magasan

53. jobb: inkább

54–64. A Fejedelem beszédének prózai átiratát lásd a Függelékben!

54b. Zeusz: az ókori görögök főistene. (A Zeüsz írásmód azt jelzi, hogy ejtése egy szótag, mint „zejsz”, míg mai ejtése két szótag: Ze-usz).

54c. Isten: a zsidó, a keresztény és az iszlám vallás istensége

55. Értsd: az őskáoszból megteremtetted a konkrét anyagokat, bolygókat stb.

58. búnom (= bújnom): bujkálnom. – Értsd: mivel az egész Föld a birtokom, valamelyik országomban mindig éppen süt a nap, s én bujkálhatok előle.

59. a nagyban e kis morzsadomb: a világmindenségben a Föld

60. Vörösmarty nem tisztázza, hogy a katonák bejöttek-e a színpadra, vagy a Fejedelem kiszól nekik a színen kívülre.

64. Értsd: birtokaim olyan messze terjedjenek keletre és nyugatra, hogy valamelyikben mindig nappal legyen (az időzóna-különbség miatt).

67. A por szót a Fejedelem „alantas semmiség” értelemben használta; Csongor átcsúsztatja a bibliai „föld, anyag” értelemre. A Biblia szerint Isten földből (= porból) gyúrva teremtette meg az első embert, Ádámot, ezért minden ember „porból van”.

69. bírsz: birtokolsz

70. tud: ismer

72. érjem: elérjem, megtaláljam

74. puszta: üres

82. feltalál: megtalál

86. Az: a Kalmár.

87. Raboknak rabja: mert a Fejedelem folyton azzal foglalkozik, hogy kit tesz rabbá, azaz nem tud szabadulni ettől a témától.

94. elvárni: megvárni

95. teszen: tesz

96–151. A Tudós beszédeinek prózai átiratát lásd a Függelékben!

96. Ez az erő (vonzás) tartja össze a világegyetemet; ennek hiányában a világ káoszba bomlana.

97. még: mégis

99. Értsd: ha az ész is erő, akkor mi az erő meghatározása?

100. „A Természetet (azaz Isten munkáit, műveit) értem, de nem értem magát az Istent.”

103–104. „Ezerszer bontottam (elemeztem) már elemeire a keresztül-kasul átvizsgált természetet.” (szűz elem: tiszta elem, nem vegyület)

105. képzelődés: elmélkedés

108. éjimen (= éjeimen): éjszakáimon; naponnan: nappalonként

116. gáncs: kritika, kifogás

117. önség: önelégültség, önteltség

123. Értsd: nem tudom igazából, hogy mi a lélek.

128. elrázza: lerázza

133. Ez a keresztény tanítást jelenti, miszerint az életünk a testünk halála után is folytatódik a túlvilágon, mert a lélek halhatatlan.

134. Értsd: ebben már nem tudok hinni.

136. mint anyám fia: mint én

141. bujdosó: bolygó (égitest)

146. csodáúl: csodásan, mindnyájunk ámulatára

148. durva test: nyersanyag

150. kétes: kétféle, kétarcú. – Például hogy növényi kivonatból gyógyszert, de mérget is készít az ember.

154a. dús: gazdag ember (a Kalmár)

154b. hatalmas: uralkodó (a Fejedelem)

154c. kérdék: kérdeztem

161. csalt: hamis

161. elront: tönkretesz

164. bogács: bogáncs, kóró

172. Por: anyag, anyagi javak, itt talán elsősorban az arany.

175. Ez: a Tudós.

178. szerelm: szerelem. A korabeli költők használtak rövidült alakokat, pl. sergeim (seregeim) stb.

III/1. jelenet

2. tömkeleg: kerti útvesztő, sűrű bokrok közti ösvények

9. e határon: itt, ezen a ponton

12. önkényt: önként, maguktól

13a. fúrt agyokban: ravasz fejükben (az agyafúrt kifejezésből)

13b. végezének: elhatároztak

16. Ismert falusi kép volt, hogy az igavonó állatok (főleg az ökrök) olyan csendes unalommal húzták a szekeret, mintha menet közben aludnának. Vörösmarty a rendezői utasításban a bólyogat (= bólogat) szót használja.

17. Az ürge (mint általában a rágcsálók) átalussza a telet.

18. A közhit szerint az alvás során nőnek a gyerekek.

21. manók: az ördögfiak

23. szekerke (= szekérke): a kordé

27. mind a vízig szárazon: ameddig tudnak, ameddig út van (tréfás szólás)

30a. vigyázok: figyelek

30b. örvény: légörvény, szél

32. Értsd: elbánok én veled!

34. szemfedő: halotti lepel

39. alatt (= alant): lent

45. soha, soha: még ilyet! Sohasem gondoltam volna!

47. pedig: mégpedig

49. vetett: dobott. – Balga tudja, hogy így történt, Duzzog varázsmondókájának (II/4) hatására.

53. hat: hatol

62. Értsd: beszédem csak olyan volna, mint a méh- vagy szúnyogzümmögés a leírni kívánt látványhoz képest.

64. forrt: nyüzsgött, működött

65. mindene: mindegyike

67. hullomás: esés, bukás

76. vert út: kocsizásra alkalmas, rendes út

77. csapszék: kocsma

82. kurja: kurjongatás, kiabálás

84. mennykü (= mennykő): villám

85. mozsár: kisebbfajta ágyú

88. a’ házba (= az házba): abba a házba

93. szomjuhoznál: szomjas tudnál lenni? Csongor feltételezi, hogy Balga ivott is a sok kocsmában.

96. mint: ahogy

97. Értsd: ahogy te fizettél nekem (vagyis egyelőre sehogy), úgy tudtam inni: csak vizet! Ez a te szégyened!

102a. az első: az elöl jövő lány.

102a. sugár (= sudár): szép tartású, kecses

103. „milyen gyönyörű a mozgása!”

104. Balga gúnyoros beszólásokkal ellenpontozza Csongor rajongását.

106. hímtelen nép: hím nélküli csoport. Balga arra céloz, hogy két nőstény madár csak árva (azaz tökéletlen) párnak számít.

107. enyelgve (= enyelegve): játékosan, kacéran

109. muló (= múló): pillanatnyi, röpke

113. legottan: azonnal

118. Értsd: a második lány.

120–126. „Ez nekem nagyon furcsán hangzik. Hogy lehetne az árnyék vastagabb, testesebb, izmosabb, mint a valóság, ami sovány? Ó, uram, egy olyan vastag árnyékot össze-vissza ölelni és megszorongatni: ez nem önmegtartóztató gondolat.”

122. törzsök: testes

123. ösztövér: sovány

126. böjti: örömtelen, sivár (mint böjt idején az étkezés)

127. tátogat: beszél

128. félkapált: félig megkapált, azaz félművelt

129. lúdtömő: libatömésre való, mindenféle gizgazból lévő

130. rajzolat: másolat. – Nap-rajzolatja: a fátyolos lány, mert szép, mint a Nap.

135. mondhatatlan kellem: leírhatatlan szépség

136. zsámoly: lábtartó, alacsony bútordarab. Itt képletesen értendő, mintha a lány egy zsámolyon tartaná a lábát. Azaz: leborulni előtte.

138. Csongor az ismeretlen lánytól azt akarja megkérdezni, merre van Üdlak, ahol Tünde lakik.

IV/1. jelenet

0. Vörösmarty szerint ez a tisztes özvegyet játszó Mirígy házának udvara – ám a jelenet inkább Dimitri fogadóját mutatja. Talán Mirígy, kisajátítva a házat, úgy tesz, mintha ő lakna itt.

3. medvecímer: címeres medve (azaz kifejezetten lomha, tohonya alak), mint címeres ökör

7. útasítás: útbaigazítás

9. Értsd: szállást ad (a ház) most éjszakára.

10a. aggság: aggodalom, szorongás

10b. bolygás: bolyongás

11. asszony: nő (nem csak a mai ’férjes’ értelemben)

13. Balga szemében Tünde túl vékony és légies; az ő nőideálja testesebb.

16. gyámolít: támaszt

17. Az ördögök úgy tesznek, mintha nem ismernének rá Balgára.

21. ferde: kancsal

22. had: emberfajta, típus

23. kéneső: higany

25. Balga csak szitkozódik, nem sejti, hogy valóban az ördögökkel van dolga.

26. szent: drága, kedves

27. Nagyot nőj: gyereknek mondják, jó egészséget kívánva

28. bak: kecske

31. mennykő: villám

35. Szamarat nem volt szokás Mackónak nevezni, de lovat igen.

36. bitófa: pózna, oszlop (nem a mai ’akasztófa’ értelemben!)

40. természet szerint: természetesen

41. „persze a harminchárom bőrt előzőleg éppen őtőle loptam el.”

42. csillagot rúg: a gyors járású lóra mondták tréfásan

49. fölűl: ráül, felszáll

51. uriásan: úriasan

52. vidéki: más vidékről való, jövevény

53. „majd jó sokat fizettetek vele.”

54. szegény szolgája: udvarias üdvözlés, „Parancsoljon!” értelemben

57. csillagom szülötte: velem azonos csillagzat alatt született, tehát egy helyről származunk

58. ketek (a kegyelmetek rövidítése): maguk, önök

60. Mennydörgöttét!: „A mindenit!”

62a. mondok: töltőszó, kb. „na szóval” vagy „ide figyeljen”

62b. papramorgó: a pálinka tréfás neve

64. Értsd: már majdnem megharagudtam (mert nem kínált semmivel).

65. törköly: szőlő héjából készült pálinka

68. fínum (= finom): kiváló minőségű

69. Balgának eszébe jut, hogy nincs pénze, ezért visszakozik.

73. Annyi, mint az: korabeli szólás, kb. „egye fene!” vagy „jó, hát legyen!”

82. istenuccseg: esküszöm (az Isten úgy segítsen rövidítése)

84. A bab és az olaj a balkáni (s így a szerb) konyha jellegzetes alapanyagának számított.

88. semmi szállás: nem kell leszállnia

96. Ez az ól a mai fogalmaink szerint istálló.

101. Nem tudjuk, kitől kapta meg Csongor az információt, amit Tünde hagyott neki (III/2).

107. megoldlak: eloldozlak

109a. dőre: ostoba

109b. állat: lény, ember (nem ’állat’ a mai értelemben!)

114. megveszél (= megvesztél): megbolondultál

119. szép neve: Tünde

V/1. jelenet

7. aggj: aggódj

17. honjok (= honjuk): hazájuk

18. Értsd: nemigen találják, mert sötét van. Ilma kiforgatja Tünde szóhasználatát.

20. tányérbélvirág: napraforgó. – A sötétben a szem kitágul.

23–30. „Amikor a szív boldog, akkor zárva tartja rózsaszín ajtaját, hogy az öröm bőséges áradata el ne árassza otthonát; viszont bánat, kín, szenvedés idején a szív kitárja titkos mélyét, hogy ha még van remény, annak a sugarát be tudja fogadni.”

34. világ: világosság

36–37. „Utolsó útját teszi meg szerelmi érzésem: itt fog végződni örömben vagy halálban.”

43. csermely: patak

50. elborulni: leborulni

52. felfödjék: elárulják, közöljék

61–116. Az Éj versformája drámai jambus, mint a vándorok beszédeiben (II/1, V/2). – Beszédének prózai átiratát lásd a Függelékben!

63. világ: fény

66. pusztaság: űr, üresség

68. a Mind: a világegyetem

69. lőnek: lettek

69. bujdosók: bolygók, égitestek

72a. test: anyag

72b. tett: működött

76. eltolt: félretolt, elmozdított

77. habjait: a hullámzását

82. állat: állatvilág

83a. lelkes: lélekkel bíró

83b. porond: homok

88a. pillantat: pillanat

88b. búborék (= buborék): hirtelen keletkező, de azonnal megsemmisülő dolog

89. létel: létezés, fennállás

91. megváltani: megmenteni a pusztulástól

93. feljő: kifinomul, fejlődik

94. tűkrözik: tükröződik

98. aggott: megöregedett

103. kidőlt: meghalt

105. kőhegyek: síremlékek, esetleg a piramisok

107. Értsd: az ember az eszével (ügyességével, szaktudásával) síremléket állít, s az túléli a saját erejét (amely a halálával megszűnik).

110. napok: fényes égitestek (bár a szó jelenthet 24 órás időközöket is)

119. szó: beszéd

124. illessük: érintsük

129. századi: évszázadai

130. éltedűl (= életedül): életednek

142. rózsaberki (= berkei, a berek szóból): rózsaligetei

144. tüvis: tövis, tüskés bokor

146a. nem késő: pontosan érkező, ismétlődő

146b. „Gördüljetek szabályos ritmusban a partra, ti hullámok!”

Függelék

A nehezebb szövegrészek átirata

I/1, 85–107. Mirígy beszéde az éjszaka rémeiről

És mikor közeledik a szép, sötétlő éjszaka, akkor – mint a holló szárnya – leszáll az éjfél, ami a gyilkosnak, a denevérnek, a tolvajnak, a kószáló szellemeknek olyan, mint másnak a dél. Olyankor a vad csillagot felhő takarja, amelyet a csillag szed össze a mocsárból és sárkányok sóhajtásából és megnyílt sírokból. A bagoly a szemeit meresztve lovagol szürke apján, mint rémalak a bolyongó rémalak nyakán, mint sovány öregasszony a piszkafán. Ők egy szép mesében balszerencsét és gyászt huhognak az élő embereknek. A gyújtogató meg figyelmesen végignézi, ahogy leég egy ház, és a falánál isznak, esznek, alkudoznak. Bömböl a bölömbika, és a legtisztességesebbnek gondolt férjezetlen lány (aki titokban gyermeket szült) most megy a fiát megölni, aztán eltemetni…

II/1, 23–34. A Kalmár bemutatkozó beszéde

Nekem mindkét India a szomszédom, és az Újvilág minden partja ismer engem és a hajóimat. Ha szerzek még egyszer ennyit, akkor a fél világ kincsét a zsebemben hordom. Ez akkora vonzerő lesz, hogy semmi sem lesz elzárva előlem! Az éjszakát nappallá, a nappalt éjszakává tudom átalakítani; és a Szerelemre aranybilincset teszek, hogy urának tekintsen engem és beengedjen titkos ajtaján; a palotám pedig örömnek, fénynek, gyönyörnek gyűjtőhelye lesz, és olyan barátokat fog vonzani, amilyeneket csak óhajthat a szív és az ész.

II/1, 54–64. A Fejedelem bemutatkozó beszéde

Te Zeusz! Vagy Isten! Vagy bárhogyan hívnak, aki a világ részeit a teremtéskor szétválasztottad: miért nem alkottad nagyobbnak a Földünket, nem ekkorának, hogy ha enyém az egész Föld – vagyis ura vagyok a nagy világmindenségben ennek a kis morzsakupacnak –, ne kelljen bujkálnom a napfény elől? (A seregeihez) Ti induljatok keletre! Ti nyugatra! Hatalmamnak a kardotok szerezzen érvényt, hogy a Nap engem szolgáljon: ha amarra lenyugszik, emerre már fenn ragyogjon, és így a birodalmamban sose legyen éjszaka, amíg én élek.

II/1, 96–151. A Tudós bemutatkozó beszédei

Isten voltaképpen erő! Így kell lennie: ész és erő; de mégis inkább erő, hiszen az ész is erő, mert képes uralkodni. És akkor mi az erő? Természet, most felelj, ha tudsz! A természetet értem, de magát az Istent nem tudom meghatározni. Erő vagy Isten? Melyik szó erősebb? Szavak, nevek, ti visztek minket a halálba! Ezerszer már elemeztem alapelemeire a keresztül-kasul megvizsgált természetet. Agyam belefáradt az elmélkedésbe, és még istenem sincs, mert nem tudom, mi az, vagy kit nevezzek annak. Ezért fáradtam annyit sok éjjel és sok nappal, hogy kimondhassam: semmit sem tudok! És mégis: ezt a nemtudást nem cserélném el akárhány olyan emberrel, aki azt hiszi, hogy tud valamit.

És a lélek!? Ami gondol és akar, kíván és képzel, búsul és örül. Ez alkot bennem világokat, de le is rontja, amit alkotott: a lélek! Amitől ember az ember, azt nevezem léleknek – de még nem tudtam kiismerni. Én – én vagyok, de mi a lélek? Nem tudom. Kár, hogy az észnek nincs keze, hogy megragadhatná a fogalmakat, vagy hogy a lelket nem lehet megfogni!

Az, ami most van, az lesz az élet után is? Szeretnék ebben hinni, ám késő, ez az álmom szertefoszlott. De nicsak, egy fiatal fiú vár az úton ott, egy ember, olyan, mint én. Talán tanulni szeretne? Felkínálom neki a lehetőséget, mert mekkora öröm hallgatót találni! (Csongorhoz) Kedves fiam, mit kívánsz megtudni, mondd! Hogy a Nap körül hány kis világ kering? Hány üstökös van? Hány bolygó? Amit az emberiség megismert azóta, hogy él és ismeri az írásbeliséget, azt mind elsorolhatom. Hányféle fajból áll a földi élővilág a bogártól az emberig és a lenyűgöző állatokig, amiket a tenger ad, hogy csodájára járjunk? Mi a villám, a szélvész, az eső? A természetes anyagok az emberi munka révén hogyan fajulnak el életet-halált okozó kétarcú eszközökké? Mindent tudok már, mindent; és még valamit…

III/2, 127–152. Csongor könyörög a fátylas lányhoz

Te Nap, aki el vagy takarva előlem! Te sötétbe burkolt déli fény! Mondd meg, hogyan nevezzelek, nehogy méltatlan legyen hozzád az, ha „fénynek” nevezlek! Nem felelsz? Ó, mennyire szeretnék én szó lenni az ajkaid között, titkos, édes, félig kimondott szó. Mondj valamit legalább így, ne kínozz! Nagyon szép dolog a némaság, amely szép ajkakon időzik; olyan, mint a tó, mely bár üres vízfelület, mégis a mennyet mutatja tükrözve. De ha már tilos meglátnom a beszéded folyamának rózsás partjait, legalább engedd, hogy halljam szívet-betöltő hangjaidat!

Intesz? Menjek félre innen, és ne tudjam meg, hol vagyok? Jaj, ha még te is kegyetlen vagy, milyenek akkor a sziklák és a fagyok? Nekem végem!

De nem terhellek, a szívemet hagyom itt hídnak; vigyázz, hogyan mész át rajta, mert alatta tengerként hullámzik a bánat, és szélviharként zúg a sóhaj.

IV/4, 1–12. Csongor szavai az alváshoz

Te bűnös alvás, miért ömlesz most a szememre hívatlanul? Most, amikor a szerelmi öröm déli fényétől felragyoghatna a világom? Hány király óhajtott volna téged, de áldásod nem jött a fáradt szemére! Hány bánatos szív könyörgött, hogy lelki sebére gyógyítóan borulj! Őket mind nagy ívben elkerülted, viszont most itt időzöl nálam, aki boldogabb lennék nélküled, mert ébren vágynék maradni, és Tünde oldalán élvezkedni.

IV/4, 33–64. Tünde beszéde az alvó Csongorhoz

Csók, te egy szelíd galamb vagy, röpülj hát el, hogy az álmok hajnalából visszahívjad Csongor eszét, mert erre csak a te szelídséged alkalmas.

Hát nem ébredsz, édesem? Nem ébredsz föl, hogy visszarabold az általam ellopott csókokat, és ezzel raboddá tegyél? Jaj, te csók, hiába csattantál el: megbízhatatlan galamb vagy, mert nem térsz vissza hírhozóként. Csongor, ébredj! Olyan az arcod, mint a derűs ég – de miért nem ragyog fel a Napja? Nincsen fénye, hogy engem fogadjon, engem, aki égve, aggódva szeretlek? Nyisd fel, kérlek, nyisd a szemet, amely meghódította a szívemet, és belőle előcsalta a szerelmet, mint egy korán nőtt szép virágot, most meg hagyja elfagyni! Nyisd fel, nyisd a szemet, melyben ott van a boldogságom gondolata, és ezzel fogva tartja a lelkemet. Kedves, ébredj a csókjaim között; átengedtem az ajkamat, elveszítem magamat, kelj föl, és találj engem itt a karjaid közt!

Csongor, hát nem kelsz föl? Még ma láthatsz; de onnantól, hogy felkel a hold, hiába járod a világot, tévelyeghetsz, sodródhatsz, de – ez bánat lesz magadnak és kín lesz nekem – nem találsz meg többé soha!

IV/8, 79–110. Tünde második beszéde a kúthoz

Lányka – akár boldog vagy, akár nem –, mondd, hová szegezed a tekintetedet? Mi van a szemében annak a csaló szerelmesnek, milyen eldugott kincs, hogy te azt olyan vággyal, olyan örömmel keresed, olyan mélyen és kitartóan, mint a gyöngyhalász a gyöngyöket? Ó, ne higgy a hamis csillogásnak, ó, ne higgy… – de mit beszélek? Íme: szétfoszlottak szerelmes álmaim!

Már a fiú ölében van a lány, ellenállása olyan gyenge, mint ő maga. Az arcán ég már a fiú áruló csókja, amely régebben nekem járt mint szerelmi adó. És most ők ketten, nélkülem osztoznak az én szerelmemen, amit annyi gonddal ápoltam magamban, annyi édes aggodalommal! Jaj nekem, el vagyok én átkozva!

A ligetben andalogva sétálnak kettesben boldogan, és a bárányka – ahogy az én szerelmem is – árván, búsan, elhagyottan, fejét lehorgasztva megy utánuk, mert játszótársa, a lány már nem játszik, vagyis játszik, mert az én régen vágyott boldogságomat játssza el. Sétálnak, mennek a ligetben, egyre mélyebben a bokrok közé. Ott az irigy lomb miatt, itt a könnyeim miatt már nem látok semmit.

V/1, 61–116. Az Éj beszéde

Sötétség volt és semmi: csak én léteztem, az üres, csendes, élet nélküli Éj, és megszültem gyermekemet, a fényt. A fény mindent átható sugarával fölkelt a méhemből, megrázkódtatta a semmi üres tereit, és megteremtődött az ezerfejű nagy szörnyeteg, a Világmindenség. A Hold és a csillagok, a menny csodái vándorolni kezdtek a mérhetetlen tágasságú égi tájakon.

Vége lett az addigi alvásszerű nyugalomnak: az anyag megmozdult, működött az új erő, tettekkel és mozgással gazdagon benépesült az üres tér és idő. A föld és a tenger vetélkedve osztoztak azon a birtokon, ahonnan kiszorították az ősi tulajdonost, a levegőt. A tenger elcsitította a hullámait, és benne tükröződve felmosolygott az ég, amelyet addig haragosan felcsapó hullámaival ostromolt. A föld szépen és vidáman virágruhába öltözött, mint egy menyasszony. A por mozogni kezdett, megjelentek az állatok, majd királyi fejjel létrejött az ember, ez a lélekkel ellátott homok, és utódaiban folytatódott az emberiség: a becsületes, a csaló, a gyilkos, a dicsőséges.

Sötétség van és semmi is van: én vagyok az, a fény elől elbújó, gyászos Éj.

A kis féreg, mely pillanatnyi, mint a buborék, olyan gyorsan elpusztul, hogy meg se lehet mérni létezésének időtartamát. A madarat nem menti meg a szárnya, az állatot a körme, és a kérges, büszke fát is ledönti az évszázadok súlya.

Az ember fejlődik, a lelke egy fényes folyam, melyben a világmindenség tükröződik. Roppant gyönyörűséggel néz körül, alaposan megszemléli a földet és az eget, de ifjúsága gyorsan elmúlik, egy-két év elteltével erőtlen lesz és öreg, és ahogy semmi volt, úgy lesz megint semmivé, mint a légyivadék. Amíg él, kiirthatatlan vággyal ténykedik: túrja a földet és gondolkodik, tudni igyekszik és cselekedni, azt hiszi, hogy halandó kezével halhatatlant tud létrehozni. Még halála után is a hiúság műve ott áll a maradványai fölött, síremlékek díszlenek a sírjain, ahol ezerféle színes és fényes jellel az ész emlékoszlopot állított az erőnek.

De hol lesz a kő, a jelek, az oszlopok, amikor már nem lesz föld, és a tenger is eltűnik? A fáradt csillagok pályájukról letérve pusztulnak, a Mindenség szétbomlik, és a szép világ elhamvad végső romjain, elsötétülve kihuny; ahogyan kezdődött, úgy lesz vége.

Sötétség lesz és semmi: én leszek csak, az üres, csendes, élet nélküli Éj.

V/2, 78–118. A Kalmár búcsúbeszéde

Segíts tovább, te fáradt, gyenge láb, segíts, te mankó, te rossz lábpótlék, te legalább hűséges vagy hozzám! Téged nem rongál se köszvény, se zsibbadás, te nem válogatsz jó és rossz út között, hanem mész, amerre kell. És amikor az utazó elér útja végére, öregkorának zord, bús, rideg telébe, akkor téged a tűzre rak, hogy utoljára fölmelegedve végignézzen színes életén, mint a ruhán, amelyet valaha díszként hordott, de amelyen most a szegénység ronda bélyege van: a régi fényűzés megkopott foltjait mutatja.

Hol vagytok, összehordott kincseim? Reményeim fája dúsan kivirágzott, de arany virágait a szélvész szétszórta. A tenger elnyelte, amit a föld adott; a víz ajándékait viszont a föld rabolta meg. A sors, amely szeszélyével először magasra emelt, most lábtartó zsámolyává tette a hátamat. Az emberek, akik csak a pénzem miatt ismertek (amíg volt!), most nem ismernek rám; és súlyos büntetés nekem, hogy mégis náluk kell segítséget keresnem.

Ki ad a megfáradt embernek pihenőhelyet? Ki ad ételt az éhezőnek, és italt annak, aki elfáradt a bánattól és szomjúságtól? Ki ad búvóhelyet a hontalannak, aki valaha paloták ura volt? Azt, aki valaha vidám lakomák házigazdája volt, most ki hívja meg, hogy fölszedje a lehullott maradékot? Azt, aki valaha a szerencse selyembe öltözött fia volt, de már ruhája sincs, ki takarja be egy köpenybe dér és napsütés ellen, szél és zápor ellen? Ki takar be az emberek szeme elől, amely bánt, ha rám néz és aztán megbotránkozva elfordul, amivel még jobban gyötör, mint a dér, a zápor, a szél?

Segíts tovább, te fáradt, gyenge láb, segíts tovább, te mankó! Menni kell, eltengődni a múlékony életben, mint egy gyomokat termő kölcsöntelken. Még nincs itt a halál, amely ebből az egészből megváltana.

V/2, 130–204. A Fejedelem búcsúbeszéde

Égsz még, Nap, mégsem égsz el a látványtól, hogy engem megverve látsz? Rengsz, Föld, mégsem porlasz szét a lábam alatt, amely valaha véres nyomokat hagyott a hátadon? Egy kétméternyi földdarabon a hírnevem és én kényelmesen elférnénk; miért vándorlok hát ilyen hosszan? Miért nem válik ez a földrész büszke hegyeivel együtt sírhalommá, csak akkorává, amennyi kell, hogy a lábaimat kinyújtsam? Szeretnék egyedül lenni, ahogy voltam: a földön úr – vagy váljak földdé a föld alatt, hogy ez a homokszerű nemzedék, amely mohón szaporodik, ne mondhassa, ha rajtam elgyalogol: „Itt egy királynak a porát rugdosom!”

Le a fejemről, te hitvány, cifra korona, hamis fénytől ragyogó csecsebecse! El a kezemből, uralkodói jogar! Nincs saját erőtök: amíg volt, én voltam az erőtök. Az én elmém műhely volt, amely emberek ezreinek sorsát kovácsolta, magában és magától állandóan a hírnév és a dicsőség tettein dolgozott. Fenségesen ültem, mint a hegyi szikla, nem volt mellettem rokon érzelmű szív, szörnyen magányos voltam. Az átvirrasztott éjszakák rémképei, a sötét gondok, viharzó szelek, villám és hideg fény: ezekből állt a kíséretem. A lábamnál ott volt az élet: nyílott és hervadt a virág – csak nem nekem. De uralkodtam, és ez ellensúlyozta a hiányt.

Egy gondolat létezett: az, amit én gondoltam. Egy akarat létezett: az, amit én akartam, és a világ egyik végétől a másikig érvényesült. Az egyik helyen várak dőltek le, hegyeket hordattam el, vizeket vezettem máshová; a másik helyen merészen magasodott egy új épület, a sivatag csodája, és tornyai a felhők határán is túlnyúltak. Intettem, és egy ország pusztasággá változott; ha meg úgy akartam, létrejött egy másik ország. Ki adja vissza elveszett hatalmamat?

Gyermek volt a nép, bábukat imádott istenként. Én fölneveltem őket, bábuk helyett a hírnév dicsőségét mutattam meg nekik; ezután bátor nemzedékek hagyták el az ólakat, ahol elődeik állati szinten éltek. Erejüket fejlesztve, őrző gondoskodásom mellett nagy nemzetekké serdült a világ. Ám a fejemre nőttek, és hiába voltam nagy fatörzs, hamarosan a földre húztak a saját ágaim. Én bármit megtehettem, és meg is tettem. Egy dolog esett kívül a hatalmamon, és pont azt kívánták: úgy ténykedjek, hogy az mindenkinek megfeleljen. Ezt nem tettem meg, hiszen nem lehetséges; és utolért a baj. Az árulás, mint fekete pók, titkos bosszúvággyal, rejtőzve és gonoszul megszőtte hálóját. A bizalom hófehér fonalát – mely durva kezei közt azonnal elszakadt – az ártó gyanakvás sötét cérnájával fércelte össze, ördögi hamissággal. Jött díszes köntösében a hízelgés, mely kifelé a barátság képét mutatta, ám belül eltorzult arccal a bosszút és a gyilkos harag szörnyeit rejtette. Kellett egy áldozat, és én lettem az.

Mi van még hátra? Hová húzódhatok? Ha lefeküdtem, lecsapott rám a villám; a föld nem fogad be; az emberek átkai fölvernek, és saját álmaim se hagynak aludni olyan szűk helyen. Milyen kéz mutatja meg, hogy hol a sírom? Ha majd végső nyugalomra leteszem ezt a nehéz fejet, akkor a lelkem, amely roppant méretével láng-óriásként az égboltot verdesi, hol talál magának méltó temetőt? Dagadj fel, tenger! Omolj le, hegy! Gurulj ki, föld, fáradt lábam alól! Szakadjatok le rám, égő csillagok! Zuhanásotok robaja legyen a jelzés, hogy egy királyi lélek megy a sírba.

V/2, 216–253. A Tudós búcsúbeszéde

Van, aki nem tud élni (bár szeretne), és van, aki nem tud meghalni (bár szeretne). Ez két nagy téma, két régi probléma. Az élni nem tudónak az a gondja, hogy hogyan éljen; a halni nem tudó számára az a gond, hogy hogyan halhatna meg. És jogos a kérdés, hogy melyik a nehezebb.

Az élni nem tudó ráadásul meghalni se tud, ez teszi őt a legszerencsétlenebbé. Mert például a szegénységben nyomorgó fiú, akit még az ág is húz; a gyáva szívű ember, akit a szerelme is megcsal; a bolond, akit a sors véletlene hajszol ide-oda; a kiváló ember, aki magára hagyatva tengődik, és csak a túlvilágon reméli megkapni jutalmát; az életunt, aki a sötét éjfél barátja; az, akinek a feleségével más férfi parádézik; akinek az országán más uralkodik; a megszállott pénzgyűjtő; a szerencsejátékok tönkrement vesztese; akinek a szíve belebetegedett a szerelmébe; a mindenféle reményben bízó ostoba ember – mindezek, ha meg tudnának halni, mi bizony hamar meglátnánk az életképtelenségek számos típusát!

Másfelől a meghalni vágyónak könnyű dolga volna, ha nem kellene ehhez a meghalását valahogy lebonyolítania. De nincs rá lehetősége, így se nem él, se nem hal meg, csak tévelyeg lét és nemlét között, mint a juhászkutya, akit a pásztor megvert és kitiltott az udvarából.

És miért van, hogy az egyik ember képtelen élni, a másik képtelen meghalni? Miért életképtelen, aki élni vágyik? És amikor már nem vágyik élni, akkor miért nem lehet meghalnia? Az élet és a halál kérdésében miért nem létezik a cselekvés szabadsága, a lehet, vagyis hogy az ember élhessen vagy meghalhasson, akarata szerint? Én nem kívántam, hogy legyek, mégis létezem! Nem kívánnék meghalni, és mégis meghalok! Viszont ha meglátom a saját hitványságomat, talán már kívánnám a halált, mégsem halhatok meg! Örökösen gyötör ez a „nem, nem”, mindig a „nem”!

V/9, 40–57. Csongor panasza

Jaj, ne kérdezd, hol a hazám! A madárnak, mely csapongva jár az égben, fészke van. A kis őznek, mely ijedten fut a vadász elől, nyugodt ligete van a völgy ölében. A pataknak, mely panaszosan csörgedezik a kietlen messzeségben, medre van. Még a hold is, amely fájdalmas mosollyal messze vándorol, végül békés otthonra talál, amikor a hegy mögé leszáll nyugodni. Én ezeknél elhagyatottabb, hontalan vagyok, és a szüleim, akik életet adtak, csupa kínra, gyötrelemre, szívet emésztő üldöztetésre szültek engem, elátkozott gyermeküket!

A szöveg írásmódja

Az írásmódot, helyesírást csak annyiban igazítottam a maihoz, amennyiben nem érinti a szöveg hangzását.

Modernizáltam: az olyan írásmódokat, mint koncz > konc, lakzi > lagzi, alutt > aludt, úgy-e > úgye, higyj > higgy, mert ezek pusztán írásbeli különbségek, a hangzást nem befolyásolják. (De már a valljon kérdőszót csak vajjon-ra cseréltem és nem a mai vajon-ra, mert az másképp hangzana!)

A sort kisbetűvel kezdem, ha nem mondatkezdet. Az egybe- és különírást a maihoz igazítottam (árva haj > árvahaj), de néha kötőjelet alkalmaztam a könnyebb érthetőség kedvéért (pl. remény-vezérrel). A központozást (vesszők, felkiáltójelek stb.) ugyancsak modernizáltam. Néhol új mondatot kezdek, ahol az eredetiben csak vessző vagy pontosvessző van. A hosszabb megszólalásokat néhol bekezdésekkel tagoltam. Az aposztrófokat elhagytam, kivéve ott, ahol ma is szükséges, így például a rajt’ (= rajta) alaknál.

Megtartottam: a magánhangzók hosszú-rövid írását (ez főleg az i, u, ü esetében tér el a mai helyesírástól): izben, ifju, szúnyad, tünik, sohajt, ohaj. Többnyire hosszú az -úl/-űl végződés: balúl, borúl, kerűl, szűl stb.

A mássalhangzók hosszúsági eltéréseit is megtartottam, például rosz, boszú, köny, bölcseség, valamint a kettőzött lly-t a milly(en), illy(en), olly(an), melly(ik) szavakban, ejtsd [mijjen] stb. Ezeket tényleg így kell mondani ahhoz, hogy a vers szabályszerű ritmusa érvényesüljön. (Ne feledjük: Vörösmarty dunántúli, tehát nyugatmagyar volt, míg a mai helyesírás a keletmagyar változaton alapszik.)

Meghagytam a néma h betűt az indulatszavakban: oh ejtsd [ó], ah [á], hah [ha], huh [hú], beh [be], deh [de].

Álljon itt egy rövid részlet mindezek illusztrálására (I/1, 48–56.):

Eredeti (a kritikai kiadásban):

A jelen kiadásban:

Ezt – de nem vallok neki –
Ezt a’ rosz kopár tető,
Tán a’ naptól ’s csillagoktól
Terhbe jutván, úgy fogadta,
’S szülte mint boszú’ jelét;
Mert eleddig rajt’ egyéb
Rosz bogácsnál ’s árva hajnál
Nem termett: azért leve,
,,A’ boszorkánydomb” neve.

Ezt… (Félre) De nem vallok neki!
(Hangosan) …ezt a rosz kopár tető,
tán a naptól s csillagoktól
terhbe jutván, úgy fogadta,
s szülte, mint boszú jelét;
mert eleddig rajt’ egyéb
rosz bogácsnál s árvahajnál
nem termett: azért leve
a „Boszorkánydomb” neve.

Természetesen nem nyúltam a leve (= lett) alakhoz, mert az már a hangzó versszöveg modernizálását jelentené, ami nem volt feladatom, illetve amit – ha igazán szükséges volt – a Függelékben adott átiratban tettem meg.

A verselés

A TROCHEUS

A Csongor és Tünde alapversformája a hangsúlyos négyes trocheus. Ez a magyar népköltészet kedvelt formája: Hová mész, te kis nyulacska. A sor 8 szótag, azaz 4 kétszótagos láb, mindegyik láb hangsúly-alapú trocheus (TÁ-ti), amely egy hangsúlyos(abb) és egy hangsúlytalan(abb) szótagból áll. A hangsúlyosabbat „ / ”, a hangsúlytalanabbat „x” jellel jelöljük:

/ x

/ x

/ x

/ x

TÁ-ti

TÁ-ti

TÁ-ti

TÁ-ti

NÁ-la

VAN-nak

REJT-ve

MÉ-lyen

A Csongor számos sora elemezhető időmértékes módon is (ahol „—” hosszú szótag, „ ∪” rövid szótag), ezek tehát szimultán működnek hangsúlyosként és időmértékesként:

— ∪

— ∪

— ∪

— ∪

TÁ-ti

TÁ-ti

TÁ-ti

TÁ-ti

ÉN u-

TAZ-ni

NEM sza-

LAD-ni

HÁT te

LOM-ha

DÖG le-

ÜLSZ-e

Többnyire azonban a hangsúly-alapú verselés dominál: Vörösmarty ezzel jócskán elmozdítja a stílust a népköltészet felé. (Gondoljuk el, hogy néhány évvel korábban a Zalán futását még kifogástalan időmértékes hexameterben írta!) Aláhúzással jelzem, ahol az időmértékes elemzés nem volna megfelelő, mert a sor döntően hangsúly-alapon működik:

/ x

/ x

/ x

/ x

ÉS ha

NÉ-zem

GÖR-be

LÁ-bad

LEL-kem

É-des

GON-do-

LAT-ja

SÁR-kány-

FÉSZ-ken

KAN li-

DÉRC ül

TISZ-tes

ÖZ-vegy-

ASSZ-ony

LAK-ja

BOL-dog

TÁN nem

BOL-dog

LÁNY-ka

Mint látjuk a …lidérc ül példában, olykor a 8. szótagban önálló jelentésű egytagú szót találunk.

A névelő-erősítés. Vörösmarty korában még természetes volt az a és e névelők-névmások után a szókezdő mássalhangzó kettőzése („erősítése”), például a dicső ejtsd [addicső], e szép ejtsd [esszép]. Ez minden versmértékben érvényesült, így a trocheusban és a jambusban is. Írásban erre aposztróffal hívták fel a figyelmet: a’ dicső, e’ szép. A jelen kiadásban ezt az aposztrófot elhagytuk, mert a mai olvasónak nemigen segít, a színész meg nem fogja így mondani, hiszen ez ma már helytelennek hangzik. Az alábbi sor a megfelelő névelő-erősítéssel hibátlan négyes trocheus:

Jelen kiadás: — — akit a ló elragad

Vörösmarty: — A’ kit a’ ló elragad

kiejtése: — [akkit alló elragad]

Ezt fontos tudni ahhoz, hogy lássuk (és halljuk), mennyire szabályos Vörösmarty verselése, milyen gondosan betartja a hangsúlyos trocheusokat. Az alábbi példákban az erősítő mássalhangzót zárójelben tüntetjük fel:

NÉZ-zed

E(F) fát

A(GY) gyö-

NYÖR-nek

OS-to-

BÁ-nak

KED-vez

A(S) sors

HOL po-

KOL-ban

VET-ted

E(B) bűzt

A(B) bo-

SZÚ hajt

ÉS ka-

JÁN-ság

ESZ-köz

E(R) rosz-

BAN te

VOL-tál

A(H) hi-

TET-len

MELLY a-

DÓ-úl

A(M)-mit

E(M) meg-

Á-ra-

DOTT szív

A csonka trocheus. A négyes trocheus lehet csonka, vagyis hiányozhat a 8. szótag, mint a népdalokban is: Tiszán innen, Dunán túl (7 szótag). A négy hangsúly ekkor is megmarad, tehát továbbra is négylábú a sor:

/ x

/ x

/ x

/

TÁ-ti

TÁ-ti

TÁ-ti

TÁ

Ó én

IN-kább

HÓ-do

LOK

MIT je-

LENT a(f)

FÉNY-lak

OTT

MEG-za-

VAR-ha-

TAT-la-

NÚL

MÉRT ad

E(SZ) sziv

KÉ-te-

SEN

ÉS mi-

KOR kö-

ZELget

A

A(B) bocs-

KOR nem

CSIZ-ma

BÁR

Kölcsey Himnuszának minden páratlan sora ugyanilyen hangsúlyos csonka négyes trocheus: Isten, áldd meg a(m) magyart.

Eltérések. Az ei, ai hangkapcsolatot (ami normálisan két szótag) Vörösmarty néha összevonja s egy szótagnak tekinti, azaz a kellemeinek szót úgy kezeli, mintha [kellemejnek] volna, s hasonlóképpen kínjait [kínjajt].

/ x

/ x

/ x

/ x

MOND-ha-

TAT-lan

KEL-le

MEI-nek

s RÉ-gi

KÍN-jait

EL-e-

NYEL-gem

Máskor két rövid szótagot tesz egy helyére, tehát trocheus helyett daktilust ír: MINT-ha a-; RAJ-ta az:

VAGY csak

ÚGY tesz

MINT-ha a-

LUN-nék

s RAJ-ta az

É-let

ÚGY vesz

EL

A jambus

Az itt szereplő ún. drámai jambus soronként 5 jambus, azaz 10 szótag. (Néha meg van toldva egy hangsúlytalan szótaggal mint függelékkel, ekkor 5 és fél jambus, 11 szótag.) A darabban a „felnőtt” szereplők – a három vándor és az Éj – drámai jambusban beszélnek, és velük érintkezve Csongor is (sőt az V. felvonásban már Balga is!) így szólal meg. Mindig rímtelen.

A jambus (ti-TÁ) az ellenkezője a trocheusnak. Nyugat-Európából érkezett nem sokkal Vörösmarty ideje előtt: ez volt a komoly színművek szövegformája, ebben írta Schiller a drámáit, ezt használta Vörösmarty a darabjaiban, Madách is a Tragédiában, és ebben van Shakespeare drámáinak nagy része (angol neve „blank verse”). Nem véletlen tehát, hogy a Csongor és Tünde súlyosabb mondanivalójú részei drámai jambusban vannak.

Lássunk néhány példát a drámai jambusra. Vörösmarty ezt sem tisztán időmértékesen használja, hanem vegyíti a nyugat-európai hangsúlyos módszerrel. Aláhúztam az időmértékes elv szerint hibás, mert a hangsúly-elv szerint elemzendő szótagokat. Néha jambus helyett anapesztus áll (ti-ti-TÁ = pa-lo-TÁK), ezeket dőlttel jelzem. Ezenkívül itt is előfordul az -ai- hangkapcsolat összevonása egy szótaggá (tá-vo-LAI-ba).

x /

x /

x /

x /

x /

(x)

ti-TÁ

ti-TÁ

ti-TÁ

ti-TÁ

ti-TÁ

(ti)

a-RANY

bi-LINCS-

re KÖT-

ve MINT

u-RÁT

az EGY

sze-REL-

met, MÉG

ne-VÉT

se AD-

nám

jő TÁ-

vo-LAI-

ba EL-

me-RŰLT

sze-MEK-

kel

az ÉSZ

az e-RŐ-

nek RAK-

ván OSZ-

lo-POT

pa-lo-TÁK

u-RÁ-

nak, HAJ-

dan VÍG

to-ROK

vél MUN-

kál-KOD-

ni ÉS

mi-KOR

ki-DŐLT

is

Osztott sorok

Gyakori eset, hogy egy verssoron két szereplő osztozik: az egyik elkezdi a sort és a másik fejezi be. Ilyenkor a második félsort beljebb kezdve szokás nyomtatni. Példák trocheussal:

DE ho-

VÁ?

VÁ? Fel

TÜN-dér-

HON-ba.

TUDSZ-e

SÓ-go-

RÚL?

RÚL? Nem

ÉN.

Példa jambussal:

x /

x /

x /

x /

x /

(x)

mert A(V)

va-LÓ-

ság CSALT

re-MÉNY

ne RONTS

el

Ritkán egy ötödik trocheus is csatlakozik az osztott sorhoz, ezt a másik szereplő teszi hozzá:
Mir.: Mit beszéltem! / Cson.: Mit beszélsz? / Mir.: Csak álom.

Igeragozási érdekességek

Vörösmarty számos mára elavult igealakot használ. Ezekből a legérdekesebbek (zárójelben a mai megfelelő):

- -n ragos E/3 alak néhány rövid igénél: ő megyen, tészen (tesz), viszen, leszen, vagyon (van).

- Megnyúlt magánhangzó az E/3-ban: hágy, ád, kél, tész, vész.

- Felszólító alakok: vígy, tégy, légy, ő légyen.

- Ikes igék mára elavult alakjai: ő igyék (igyon), ő összezúzzék (összezúzódjon), te eltünöl, én evendem (enni fogok). – Viszont némely igéket, melyek ma ikesek, Vörösmarty iktelennek használ, például ő mász, csúsz, foly, vágy.

- Elbeszélő múlt: ő kezde, ő leve (lett), ő lön (lett), ők lőnek (lettek), ő folytatá, én valék (voltam), én meghalék, én kérdék (kérdeztem), te határzál (határoztál), te bánthatád, ők végezének stb.

- Jövő idő -and/-end jellel: eljövendek, látandatok, ivandom (inni fogok), elkopandol, szólalandok, menendünk, elnyelendik.

- Szenvedő igealakok: láttatott (őt látták), hányatik (őt hányják), hívatol (téged hívnak), szíveltetik (őt szívelik, szeretik), elhagyattam (engem elhagytak) stb.

Felhasznált szövegek

A Csongor és Tünde magyar kiadásai:

Számmer Pál kiadása, Székesfehérvár (1831) real-eod.mtak.hu/ – PDF

Kner Izidor kiadása, Gyoma (1921) mek.oszk.hu/ – PDF

Szépirodalmi Kiadó, Klasszikus Zsebkönyvvtár, szerk. Ugrin Aranka (1984)

Kritikai kiadás: Összes művei 9. Szöveggondozás: Staud Géza. Szómagyarázatok: Taxner-Tóth Ernő, Akadémiai Kiadó (1989)

Matúra Klasszikusok, szerk. Kerényi Ferenc (1992)

Európa Diákkönyvtár, szerk. Ferencz Győző (1993)

MEK mek.oszk.hu/ – HTML

Fordítások:

Csongor und Tünde, Dramatisches Gedicht, übertr. Jenö Mohácsi, Vajna & Co., Bp. – Leipzig (1940)

Csongor und Tünde, Ein romantisches Märchenspiel, übertr. Franz Fühmann, Rütten & Loening, Berlin (1985)

Histoire du prince Tchongor et de la fée Tündé, trad. Roger Richard, Publications orientalistes de France, Paris (1980)

The Quest: a Fairytale Play In Verse, transl. Peter Zollman, Merlin Theatre, Budapest (1996)

MAGVETŐ
KÖNYVKIADÓ ÉS KERESKEDELMI KFT.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Tomka Eszter
Korrektor Balogh Emerencia
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klára

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2022

www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 3493 4
SZÍNHÁZ AZ EGÉSZ – ISSN 2498 7514

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL Open Font License