Darvasi László

Az első izlandi
hóregény

– A novella világtörténete –
– részlet –

A borító a következő kép felhasználásával készült:
Szánhúzó emberek a Scott of the Antarctic című játékfilmből (1948), amely a Déli-sarkot elsőként meghódítani kívánó, de végül egy hónapos késéssel másodikként érkező Robert Falcon Scott tragédiába torkolló expedícióját örökítette meg – a visszafelé tartó úton ugyanis állítólag mindannyian odavesztek.

© Darvasi László, 2026

„Joseph Jourbert Montignacban született 1754-ben, és hetven esztendőre rá hunyt el. Sosem írt könyvet. Csak készült, elszántan kereste a könyv megírásához a megfelelő körülményeket. Aztán erről a szándékáról is megfeledkezett.”

Enrique Vila-Matas

Őskor

A haldokló oroszlán

2003

A boltosfiú készséges volt, árulnak oroszlánt is. Csak ezt a példányt. Most haldoklik. Semmi gond, tényleg. Tél és strandpapucs. A fiú csoszogott. Olyan volt a feje, mint aki azon gondolkodik, hogyan szoktassa le a barátnőjét a porról.

A raktárból hozta elő az állatot. Úgy festett, mintha egy videotékás rémálmából került volna elő. Lenyúlt a pult alá, és úgy, hogy nem is nézett oda, mert közben engem figyelt, kihúzott egy fiókot, és adott egy használati utasítást.

– Itt írd alá. Pecsét. Itt is. Szmájli? Tudod, amígó, milyen nehéz megtanulni pecsételni? Hogy pontosan oda nyomd, ahová szeretnéd?

Idézek egy részletet a használati utasításból:

Egy haldokló oroszlán törődést igényel. Viccelődéstől kéretik eltekinteni. Ne vigyük sétálni esőbe, hőségbe, mínuszos hidegekbe, ne mutassunk neki háborúkat, földrengéseket, árvizeket ábrázoló képeket. A királyi családok történeteitől, bármelyiktől, herótja van. A haldokló oroszlánoknak megfelelő a konzerv: bab, szója, borsó, articsóka. A halál beálltát a szívdobogás leállása jelzi. Helyezzünk az oroszlán bajusza alá pihét.

Fölpillantottam:

– Figyelj, szamuráj, biztosan meg fog halni?

– Mérget vehetsz rá – mondta a fiú. – Gondolom, nem akarod, hogy becsomagoljam.

– Nem hinném, hogy szeretné – mondtam. Az oroszlán rám pillantott, bólintott. Az úton hazafelé gondolkodtam, hol lesz helye. Egy haldokló oroszlán talán nem támaszt különleges igényeket. Kertem nincsen. Két szoba. Konyha. Fürdőszoba. Az íróasztalom alá helyezem. Itt fog haldokolni a közelemben.

Egy öregember sétált el a kisunokájával mellettünk.

A gyerek fölkiáltott:

– Papa, ez nem egy oroszlán volt?

Mire az öregember:

– De az volt, kisunokám, nem tudom, láttad‑e, de haldoklott.

Elhelyeztem az íróasztalom alatt, megköszönte. Az első nap azt hittem, vége lesz. Roham tört rá. Lehajoltam hozzá, néztem. Iszonyatos, mennyi erő gyűlik össze ilyenkor a testben. Hányt. Nyögött. Azt hiszem, sírt is. Elég hosszan hörgött, majd csönd lett, még annyit mondott, már jó. Rendben van, suttogta.

– Mi a neved?

Kerestem a jótállási papíron, nem láttam. Eszembe jutott, a boltosfiú talán az oroszlán nevére pecsételt. Milyen ügyes. Csak ennyi volt, áru típusa: haldokló oroszlán.

– Melyik országból származol? – kérdeztem. – Hány éves vagy?

– Ne haragudj, nem tudom.

Sok filmet, képet láttam különféle oroszlánokról. Mint minden ember, én is ismerek híres oroszlánokat, a gyerekek kívülről fújják a nevüket, lehet egyik a sok közül. Óz, Rousseau oroszlánja, Szimba.

– Mesélj valamit – kérte.

– Mégis mire gondolsz?

– Rád bízom.

– A húsról?

Rázta a loboncos, fáradt fejét.

– Gnúk, gazellák, antilopok?

Elmosolyodott:

– A könyökömön jön ki.

– Szex?

– Soha nem volt dolgom nővel.

Látta, hogy csodálkozom.

– Nem vagyok meleg – mondta halkan. – Így alakult. Van ilyen. Erősebb hímek basztak helyettem.

– Valamit a vadászokról?

Vehettem a morgását nevetésnek is, vadászok, hát persze, kurva vadászok.

– Cirkusz?

– Ugyan, kérlek.

Nem esik. Tél van és június, havat már soha nem aratnak. Tele ázott galambbal a város. Erről mesélhetnék. Elég sok mindent lehet mesélni a hóról, de az esőről is. Vagy a szélről, ami furulyahang és lúdbőr. Nem gondolná az ember, mennyi történet van egy pocsolyában vagy egy sárkupacban, ami egy zivatar után marad a Manöken allén.

Az oroszlán nem is figyelt, nyilván nem érdekelte.

– Furcsa lesz majd, ha nem élek. Nem hiszem, hogy hiányozni fogok bárkinek is.

– Családod?

– Nem érdekes. Az oroszlánoknál ez máshogy van. A családtag haldoklása kifejezetten idegesíti őket. Kiborulnak. Magukra gondolnak, azt hiszem. Hogy most már ők következnek. Az ember szerintem nem ilyen. Ő megkönnyebbül. Hála az égnek, hogy nem ő. Ha kimúlok, mit fogsz velem csinálni?

– Eltemetlek.

– Tudod is már, hová?

Na, igen. Egy oroszlánt nem lehet csak úgy végső nyugalomra helyezni, igaza van. Kutyáknak, tamagocsiknak, macskáknak, aranyhörcsögöknek van temetője.

Az oroszlánom elaludt. Talán nem is éri meg az ébredést. Néha jajgatott álmában, később kért fájdalomcsillapítót. Másnap délelőtt megkérdezte.

– Mit csinálsz?

– Olvasok.

– Miről?

– Néha mindegy. Mint most is. Az olvasás megmenthet.

– Hogy ne gondoljak magamra?

– Az emberek azért olvasnak, hogy még inkább magukra gondolhassanak.

– Dehát az emberek nem is olvasnak.

– Valóban, nem olvasnak. De ha mégis? Akkor gyakran a saját halálukról.

Az oroszlán elgondolkodott.

– Én speciel nem biztos, hogy szívesen olvasnék egy haldokló oroszlánról.

– Van egy könyvem, az a címe, hogy A haldokló oroszlán. Vannak a könyvben aláhúzások, megjegyzések, ez nem is így van, ez nem igaz, ez túlzás. Odaadom neked.

Kissé vonakodott, de elvette.

– Milyen volt? – kérdeztem másnap.

– Meguntam – mondta.

– A világban több az olyan könyv, amit nem olvastak.

Ezen nem kell csodálkozni.

Aztán eszembe jutott valami. A polchoz léptem, és levettem A világ csaknem összes spanyol verse című antológiát. Volt benne Bolaño. Annak örültem. Na, nevetek, mint a sárkaparó gyerek, egy spanyol költő írta a legszebb verset az oroszlánról. Arról szólt, hogy az állat elindult Afrika mélyéből, vagy talán Pretoriából, eljutott a Szaharához, átkelt rajta, átúszott Gibraltárnál Európába, és a spanyol parton fölhaladt egészen Barcelonáig. Várta egy lány, gőzölgött az öle. A legszebb blúzában volt napok óta. Minden este kimosta, kézzel. Az ablakból nézte, hogy lövik le a megérkező állatot. A spanyol rendőrök híresen rossz célzók, de az egyik tagnak elég volt egyetlen lövés. A lány temette el az oroszlánt. Barcelonában van oroszlántemető is.

– Úristen, miket beszélsz.

Az oroszlán kiment éjszaka hányni. Eltévedt. Bolyongott a lakásban, nyüszítő hangokat adott ki, öklendezett, eljutott a toalettre. Lehúzta a vécét. Reggel úgy találtam rá, mint a múlt héten. Néha elveszítette az eszméletét. Amikor magához tért, üvöltött, igaz, nem sokszor. Haldoklott. Nem fog meghalni. Erre gondoltam. Megint elmeséltem neki a spanyol verset. Nem tudtam, hogy mitévő legyek. Úgy értem, ha nem hal meg. Oroszlánom a végét járja. Nézi a növényeimet, hallgatja meséimet a húsról, az elrabolt gyerekekről, az adventi lélekről, kínai költői körökről, akikre örökké emlékeznek majd, és az epilepsziás szerelőről, akit most ismertem meg.

Néhány napja azt mondta, vigyem vissza a boltba. Mondjam, hogy ő szeretné.

– Meguntál?

– Talán meg. De semmi baj. Csak vigyél vissza. Majd haldoklom másnál, ha elvisznek.

– Biztos, hogy nem akarsz maradni?

– Egészen biztos.

Fölnyaláboltam, nem sokat változott, pedig a haldoklás igazán megváltoztat. Két sarokra voltam a boltból, amikor éreztem, hogy meghal. A pultra fektettem. Mondtam a fiúnak, hogy vissza akart jönni, de épp most múlt ki egy kínai bolt előtt.

– Nem gáz, visszaveszem – szólt a fiú, akinek olyan feje volt, mint akit a barátnője rá akar szoktatni a porra. Papírt is adott a visszavételről. Rám kacsintott, és lepecsételte. Amikor kiléptem volna az ajtón, utánam szólt, amígó.

– Igen – fordultam meg.

– Van egy oroszlánom. Nem érdekel?

– Halott?

– Garantáltan.

– Akkor igen – mondtam. Visszaléptem, a nőkre gondoltam, a Manöken alléra, Barcelonára, és arra, hol tartom majd, és milyen verseket írok majd vele. Csak még vártam. Kíváncsi voltam a használati utasításra.

És hazahoztam.

Tartalom

Előhang

Az első izlandi hóregény

Őskor

Kilátás a barlangból

A kardfogú tigris balladája

A haldokló oroszlán

Lelőni a füstöt

A svéd mosolya

Pisti

Beszélgetés az AI-val

Bolond nők

Az együgyű lány és a férfi, akinek farkasmája volt

Holecskáné strandlabdája

Ilyen a boksz

A marosvásárhelyi vendég

Müller kisasszony levelezése

A nő, akihez mindenki verset akart írni

Hemingway újratöltve

Bolond férfi

Jézust nem szabad elfelejteni

Egy kereszt kijavítása

Egy kakas története

A jeruzsálemi terepasztal

Szeretett feleségeink

Koriander

Madame Fontaine étrendje

Az nem is úgy volt, Jean-Pierre

Lepov tanácsos pecsétje

Vizitálás kedves feleségünknél

Fa

Mr. Smith hazatér

Gúla

A gyermek is ember

A kisfiunk barátai

Gyónás

Kinderszenen

Braun Mackó fájós lába

Feltámadás

TikTok

Nemzetközi kapcsolatok ügyosztálya

A kelet-európai könyvespolc

Dublőr

Reggeli kávézás valahol Connecticutban

Dupont Théâtre

Olog

Kínában esik

Kertitörpe-gyilkosságok

A ház ajándéka

Kodokusi

Júlia Szunce

Bartleby, a könyvtáros

A skandináv fúrótorony

Kutyák Lojangból

Utóhang

A barcelonai előadás

Magvető
Könyvkiadó és kereskedelmi Kft.
www.magveto.hu
www.facebook.com/magveto
magveto.kiado@lira.hu
Felelős kiadó Dávid Anna

Felelős szerkesztő Turi Tímea
Kézirat-előkészítő Balogh Emerencia
Korrektor Tomka Eszter
Borító Pintér József
Művészeti vezető Pintér József
Műszaki vezető Takács Klári

Elektronikus verzió
eKönyv Magyarország Kft., 2026
www.ekonyv.hu
Elektronikus könyv Nagy Lajos

ISBN 978 963 14 4723 1

Felhasznált betűtípus:
Noto Serif – SIL OFL