TOLNAI LAJOS

JUBILÁNSOK
Regény

Olcsó eKönyvtár

Klasszikusok ekönyvben a legjobb áron

olcsoekonyvtar.hu

SZIKRA ÁTSZÁLL ÉS GYÚJT

Az ember azt gondolná, hogy az öreg Kopár László gazdasági igazgató úr, a hatalmas Péter papok teljhatalmú ura, azért állt meg az országúti új hídon, szemben a vasúti állomással, mert meg akarja jól nézni, hogy az a gonosz Borovitz megint micsoda országos csalást követett el - protekcióval.

Forrón, égetően süt a júniusi nap; még a legőrzöttebb napszámos is le-lecsapja kapáját, s nagyokat törül kemény, barna homlokán, s a hűvös télre gondol, melyből de milyen jó volna most egy kis darabocska itt az árnyéktalan síkon; s ím a tekintetes úr, ki behúzódhatnék a hintó belsejébe, nem félti szürke fejét, sovány, görbe nyakát, hegyes vállait, hanem hosszú pipaszárával ott mutat a vörös hídon. Mi köze neki az állam hídjához? Nem a papok hídja.

Az állam hídját úgy építik, ahogy akarják. Fizet azért a kese Borovitz eleget. Az lenne szép, ha az állam épületeiből is ne lehetne lopni egy-egy kicsit; most, mikor ez a szép magyar szabadság úgyis ki tudja meddig tart. Szemesnek a világ. Lehet a téglából is, kőből is, mészből is, munkaerőből is valamelyest félretenni. Azért a híd nem szakad be mindjárt, s ha beszakad, annál jobb. Gazdag gazemberek után élhet csak a szegény, becsületes munkás. Egy ország annál jobban virágzik, mentül szívesebben összetartanak az érdektársak.

- Posztó úr, Posztó úr! Kérem, kérem - integet az öreg igazgató úr a kukoricák közé, hol egy dombon éppen Posztó Sámuel úr áll.

Hallja a hangot, de úgy tesz, mintha nem hallaná. Így uras.

Dolgosai felé fordul, kik mintegy húszan, huszonöten nem bánnák, ha nem alkalmatlankodnék a hátuk mögött a kiállhatatlan gazda.

Jólesik az az embernek, mikor annyi lélekkel dolgoztat, s ezt látják.

Meg nem fordulna a kevély Posztó Sámuel drága pénzért. Meddig kell egy iparosnak küzdeni, míg odáig juthat, hogy magamagát is irigyli.

- Kérem, kérem Posztó úr!

A munkások közül egy-egy hízelgőbb odaszól:

- Teins uram, az öreg Kopár nagyságos úr ugyan régóta integet ám.

- Hol?

- A hídon.

- Mit akar?

- Kérem, kérem...

S mintha éppen most hallotta volna meg az éles, hasító hangot, vigyorgó nevetéssel szalad a kukoricás szélén Posztó Sámuel úr a hatalmas igazgató felé.

- Ejnye, ejnye nagyságos uram.

- Csak tekintetes; utálom a hiúságot. Én régimódi egyenes ember vagyok; azt is megvetem, aki üres címek után szaladgál. Egyetlen törekvésem volt: csakis az anyagi téren előrehaladni. Itt fekszik a haza ereje. Veszem észre, hogy kedves Posztó barátom uram is pártolója a realitásnak. Nagy tábla, felséges tábla kukorica! Isteni termést remélhet barátom uram. Hány hold? Erősen szeretem a kukoricát. Hány hold?

- Itt csak öt, de amoda a mészárosok rétjén még van vagy hat holdam...

Ilyenkor a legbecsületesebb szegény ördög is nevet már örömében, hát Posztó Sámuel úr, aki a legfurfangosabb módon kaparászta össze szép vagyonát.

A pacsirta dala nem csenghet édesebben a kék, tiszta magasban, mint egy olyan szerencsés egyén nevetése, ki csak az anyagi téren akart előrehaladni, és derekasan előre is haladt.

Ez a harsány, erőteljes nevetés; a gyáva, kétségbeeső szív az ilyet hallgassa meg. Csak az anyagi téren előrehaladt embereknek van egészséges nevetésök. Csak az ilyen boldog nevetésre mosolyodhatik el a jóisten odafönn.

És én mindig azt hiszem, hogy az isten, ha jól megnézi az idelent folyó dolgokat, nem tudja megállani, hogy ne nevessen.

- Olvasta a Szénavári közlöny-t?

- Olvastam, olvastam, hogyne olvastam volna, nagyságos uram.

- Mit mond reá? Nos?

- Felakasztják őket.

- Kiket?

- Akik megölték azt a vén uzsorás asszonyt.

- Ó, ó, hát ki törődik egy vénasszonnyal. A jubileumot, a jubileumot, nem olvasta?

- Megint jubileum? - És kezdett veresedni Posztó úr.

- Megint. De maguk nem bánják.

- Szénavárban!

- Ott! Hogy forogjon a pénz, virágozzék a polgárság.

- Mi itt meghalhatunk éhen.

S Posztó Sámuel úr levette szennyes szalmakalapját, hogy haragos, nagy, kékeres, vörös homlokát odadöfje az éghez.

- Az isten is mindent egy helyre tesz.

- Egy helyre Posztó uram, barátom uram. Borzasztó.

- Ahol okosak az emberek, ott gyűjt össze a jóisten mindent egy pontban.

- Nálunk nincs vezér.

- Van.

- Ki?

- Én tudom.

- A főispán? Ez gyámoltalan.

- Nem az barátom uram.

- A prépost? Ez fukar, s megenné a várost haragjában, mert nem választottuk meg követnek. Azt hajtja: Ma már püspök lenne valahol. Hát mért nem nyitotta meg szent erszényét. Bizony a nép azt választja, aki fizet.

- Helyesen. Kedves úri családja? Jól van. Hallom, nagyon szép leánya van. Valakit szemeltem ki számára. Én, én Posztó barátom.

- Bizony megköszönöm nagyságos uram, mert rosszabb világuk sohase volt a szalmavári leányoknak mint most. Kénytelen a becsületes ember is prédára ereszteni a gyerekeit, mint Bende János a sok rossz leányát, ha azt akarja, hogy lakodalmat is lásson vagy egyszer, vagy úgy cselekedni, mint Bivalyos Miklós, aki az egyik vejével minden héten lehozatja Pestről azt a tejfeles szájú legénykét, csak a leányának vőlegényt foghasson. Hazudik, urizál, rakja az adósságot, pedig egy garas érője sincs.

- Olvassa a Föltámadás-t, a szénavári ellenzéki lapot.

- Azt nem olvasom, mert megbántott.

- Pedig az ellenségeinket kell ám figyelemmel kísérni. Olvassa. Itt, itt... hogy Jubileumot a nemzet nagy fiának, Magyarország legnagyobb tragikus színészének, az utolérhetetlen Hamletnek, a fölülmúlhatatlan Lear királynak és Vén bakancsosnak... Nos, polgártársak! fel, fel sorakozni és megragadni a kínálkozó alkalmat, hogy a művelt világ néhány hétig bár ismét velünk foglalkozzék, és kénytelen legyen látni, hogy sehol a világon nincs olyan vendégszeretet, mint nálunk.

- Nem sérti ez, Posztó barátom, Szalmavár polgárságát? Én már vén vagyok, nekem senkim, nekem nincs szükségem semmire, nekem csak az anyagi téren való előhaladás volt célom, de maguk családos apák, s a város elbukik, ha hallgat.

- De hát mit tegyünk nagyságos uram? Nincs vezérünk.

- Hogyne volna.

- Ki?

- Nekem ne beszéljen így. A polgárság vezére mindig Posztó Sámuel volt.

Hogyne esnék egy ilyen őszinte nyilatkozat jól a becsületes embernek.

Kettőt-hármat odakiáltott mintegy durva káromkodásképpen Posztó úr a dolgosokra, azután a legcsúszómászóbb alázatossággal fordult az igazgató úr felé.

- Hiszen vagyon egy kis hatásom a polgárságra, nem tagadom. De mégis, mégis sok itt az úr, és ha koldus szegény is nagy része, nagyságoltatja, méltóságoltatja magát s lenézi a becsületes polgárembert.

- Maga a kaszinó háznagya.

- Az vagyok.

- Városi képviselő.

- Az vagyok.

- Egyházi tanácsos.

- És iskolaszéki tag és...

És még huszonöt fő-főbizottsági tagságát számlálta elő Posztó úr.

- Még ezt olvassa el barátom uram. Ez komoly egyházi lap és hogy ír a szénavári jubileumról!

S odatartotta az egyházi és iskolai világítótorony legutóbbi vasárnapi számát.

- Ez dr. Iszom Béla egyetemi tanár cikke, jól ösmerem. Pompás cikk.

Iskolák, egyletek, intézetek, társulatok tettre fel. Itt az idő, hogy az eszme fölkent bajnokainak, az édes hazai nyelv apostolának meghozzuk hálakoszorúnkat. Várja, de ezt követeli tőlünk a hazai kultúra. Igen, igen, közeledik a huszonöt év... a fövényszemek gyorsan peregnek. Tisztelt barátunk, Csókos Mihály, készséggel ajánlja fel új vendéglője nagytermét konferenciákra. Iskolák, egyházak tettre fel...

- Melyik apostolról van ott szó?

- Timár Gáborról, aki múlt télen itt is játszott...

- Aztán az apostol, aki a fél várost megcsalta, aki hitelben evett, öltözködött, muzsikáltatta magát, aki a lakáspénzével máig is adós, s aki még a halotti cédula hordozójától sem átallott kölcsönt kérni, soha meg nem adom fejében - annak az apostolnak lesz jubileuma?

- Annak. De mennyi pénzt hoz, ez a városnak, barátom. Odacsődül a fél ország. Ahány dalárda: ott lesz; ahány tűzoltóegylet: ott lesz; ahány színésztársaság: ott lesz. Mennyi házasodó fiatal, mennyi pénzes kereskedő. Barátom, egy ilyen jubileum egy-egy városra valóságos áldás. Itt köttetnek a szövetségek, előjegyeztetnek az új vasútak, céloztatnak az új törvényszékek, katonai állomások. Úgy tudom, Posztó barátom uram a múlt őszön megint egy új házat épített.

- Emeleteset.

- Új törvényszék - az kellene ám abba.

- Nincs nálunk vezér. Kihaltak a vezérek. Hamarándinak megvan még a díszhintaja, amelyiken az országos vendégeket hordta be. De mi haszna? Nincs aki nagy ebédeket adjon. Egy polgár ezt nem teheti.

- Miért nem? Éppen egy polgárnak volna ez kötelessége, barátom uram. Figyelmet költeni maga iránt a kormánynál, egy szép ordót[1] kapni, ennek tiszteletére bankettet adni - úgy haladna az ember fölebb-fölebb. Nekem nem kell, mert én már vén vagyok, se nőm, se gyermekem, s én csak az anyagi téren akartam előrehaladni. De Posztó barátom előtt egy fényes jövő áll. Gazdag ember. Mi lenne, hogy országos ünnepély központja éppen - ó az kivihető. Egy jubileum nagyot lendítene rajta.

- De kinek adjunk jubileumot?

- Szénavárt csak huszonöt éves jubileumot tudnak csinálni, itt lehetne ötven éveset. Nem érzi, hogy minő nagyszerű lenne az: Ötven éves jubileum Szalmavárott. Maga a minisztérium figyelmes lenne reánk. Nem gondolja: ötven éves jubileum? Én szívesen segédkezet nyújtanék. Ott van a páterek fürdője. Felajánlanám az ünnepély helyiségeül. Ingyen fürdők, ez sok embert vonzana. Tudnám módját ejteni, hogy a díszebéd...

- No már az lenne jó, a papok költségén egy hatalmas díszebéd...

- A fél vármegyét, de két vármegyét ide lehetne gyűjteni. Szalmavár egyszerre mint egy torony emelkednék ki vetélytársai fölött. Most van szóban a hatodik egyetem: ide tennék; most van szóban új színház: ide tennék; most van szóban valami szoborfölállítás: ide alkalmaznák. Egy jubileum, tudja, megszabná ezt a várost, de persze ötven éves jubileum, nem valami ötéves, tízéves gatyás jubileum. Egy félszázados. Annyi lenne itt az újságíró, mint a sáska, s ma egy várost, embert csak az újságok emelhetnek föl. Magára Posztó barátom szép jövő vár. A kormány észrevenné... s tudja-e, mai nap csak abból lesz ember, akit a kormány észrevesz. Én ötven esztendeje szolgálok itt, szolgálom hazámat, nemzetemet, egyházamat, s nem vett észre, de én nem bánom, én csak az anyagi téren akartam előrehaladni, de magának családja van, s mennyinek van még ebben a városban? A kormány egyszerre többeket is észrevehet; a kormány ezer szemmel dolgozik. Jó volna, ha észrevenné Szalmavárt, nagyon jó volna. Egy miniszter, teszem azt, ha itt megjelennék. Már Szénavárt volt miniszter.

- Nincs vezér. A vén Szorítsd László is most tudott meghalni, pedig az élt-halt a cerimóniákért. Polgárember nem lehet vezér.

- Éppen polgárembernek való a vezérség. Ma demokratikus világot élünk. A polgár, a polgár - ma Magyarországon ez a legszebb szó. Posztó barátomra szép jövő vár, csak egyszer észrevegye a kormány.

A lovak a rekkenő melegben kezdtek igen kapálódzni, szinte lefordították a vén hintót az új, korlátlan állami hídról.

Az igazgató úr még egyszer fölvetette a jubileum kérdését; célzott a kormányra, mely ha egyszer valakit észrevesz, az egész életére úrrá van téve; megszorongatta Posztó úr görcsös ujjait, említést tett, hogy a kedves leánykájának a számára egy derék, jóravaló egyéniségről fog gondoskodni, s még egyszer hangsúlyozta, hogy mi az, ha a kormány egyszer végre-valahára valakit észrevesz - s nyájas, igen nyájas, (amire különösen képes egy sovány, száraz, fekete-szürke ember) igen nyájas mosollyal távozott. Csak néhány percig kellett volna még várnia, s ott találkozik a Posztó úr kis, félfedelű úri kocsijával, melyen éppen leánya jött egy ifjú emberrel.

Már megállott a kocsi, s a magas, félvér, kimustrált fekete paripaló a pihenés jelére fölcsapta kis, sovány fejét, de a leány még nem szállott le, mivel ő hajtotta a lovat, akarta mutatni a munkás embereknek, hogy hogy áll a gyeplő a kezében.

Atyja máskor ily jeleneteknél büszkén mosolygott, most mogorván szólt oda:

- Mire való volt ma kijönni?

- Ozsonnát hoztunk apámnak.

S egy nyúlánk szőke ifjú nagy szolgálatkészséggel emelte le a gyékénykosarat.

- Sokra fogunk akkor menni, ha már öt órakor abbahagyjuk a munkát.

- Mindent elvégeztem, postát rendbehoztam, a mai naplót lezártam.

- Hm, de hamar, nekem le kellett volna zárnom már a napot délben, s egy fűzfa alatt aludnom estig.

- De apám most mért olyan haragos? Az igazgató urat szemben találtuk, három-négyszer is kihajolt a hintajából, olyan nyájasan köszönt. Még Károlyt is úgy megnézte. Sohasem láttam Kopár urat oly figyelmesnek. Már délelőtt kereste apámat. Mindent megnézett a szobákban, a képeket, tükröket, a kitömött madarakat, s ígérte, hogy valami nagyon szép kócsagokkal, s vízi szárnyasokkal fog szolgálni. Megmutogatta magának a csűrt, gabonást, kertet, istállót, kérdezősködött a lovakról, tehenekről, s anyámnak többször odasúgta: példás rend, kitűnő gazdasszony, Samu barátomra fényes jövő vár. S Károlynak kijelentette, hogy az uradalom épületeit, gabonáját, mihelyest a régi terminus lejár - apámnál fogja biztosíttatni. Egy biztosító ügynököt mindezek illő kedvre szoktak hangolni, s Posztó úr, ki a Haladjunk, című biztosító társulat ügynöke volt, számos egyéb polgári kitüntetései mellett, csak nyersebb és nyersebb mondatokban tárta fel lelke újabb indulatait.

- Megnézte az irodát is, a könyveket megtekintette, s azt mondta, hogy nem vélte volna, hogy apám így tudja vezetni az ügyleteket, levelezéseket, ez ugyan szép, s hogy ezután még jobban fogja becsülni Posztó urat, az ő igen tisztelt barátját. Így mondta. No, anyám elbeszélte, hogy az irodában minden a Károly kezén megy át.

- Mit okoskodik. Örökké abban jár, hogy keresztülhúzza azt, amit én csinálok. Teszünk róla. Te fogod az irodát vezetni...

- Én?

S a kis, barna-fekete leány nevetve tekintett az ifjúra, ki mélyen elpirult, s kék szemeit hirtelen befogta a szégyen könnye.

- Hallotta ezt Károly? Az irodát én fogom vezetni, maga pedig addig anyámnak segít a konyhán, kertben, kamarában.

- Nézzen oda a munkásokhoz - intett durván Posztó úr az ifjú embernek.

- Mihály jártasd meg azt a lovat.

- Nincs elfáradva, lassan jöttünk - fordult vissza az ifjú magát védve.

- Ki akarja az én kezeimet megkötni? Mióta nem vagyok én úr a magam portáján? Azért tartson valaki valakit négy esztendeig hajlékában, hogy az ember még a száját se nyithassa fel előtte. Mihály! Fogja ki azt a lovat, s húzza be azt a kocsit a fűzfa alá.

A csinos, szép ifjú ember, kinek szép, nemes, szelíd arcát elborította az égő pirosság - tántorgó léptekkel vonult odább a munkások felé, kik hallották az úr goromba feddőzéseit, s kik közül nem egynek jólesett, hogy ím másnak is milyen hirtelen kijut az áldásból.

Senki sem tud oly szemtelenül vágni, mint egy paraszt, egy iszákos, lelketlen tuskó, mikor erre az irigység, s az alkalom fölbátorítja.

- Van még abban a korsóban egy kis víz, úrfi, igyék, mert nagyon ég az arcája, még engemet is süt. No, az igaz, nem hiába szabó volt a teins úr, de vágja is akit kezébe kap, mint a rossz posztót.

Fölharsant a trágár, élcelődő nevetés, s nem egy fáradt, elgyötrött napszámos erőt, és vigaszt merített az ifjú megaláztatásából.

Hova jutna a szegény ember, ha nem látná, hogy a kerék hogy keresztülmegy a boldogokon és a szerencséseken is. Ez ami megsózza száraz kenyerét, beköti sajgó, gyógyulatlan sebeit, szívébe egy kis édes cseppet önt, s rábírja, hogy tűrjön zúgolódás nélkül, jókedvvel.

- Úrfi, - kiált hátra, fényes kapáját vígan magasra emelve egy égett arcú, tüzes, villogó szemű parasztasszony - oda se neki, fittyet se:

Ne szomorkodj, légy víg,
Nem lesz ez mindig így.
Ki megszomorított
S hej! meg is vigasztal még

Csöndesen szállt le az alkonyat; közelebb jöttek a szomszéd erdős hegyek; a kék, tiszta ég csillagos sátorral vonta be a munkások nyugvóhelyét. Posztó Sámuel úr maga hajtotta a lovat. Leánya ott ült mellette. Szótalanul haladtak a szoros úton, a torlódó szekerek közt.

Az ifjú ember gyalog ballagott a hazatérő napszámosok után. A fehér faluváros úgy jött felé a sötétülő estében, egyenesen felétartva, mintha valamit akarna neki mondani bizodalmasan: „Ifjú, aki mindent el nem veszt a rossz emberek gonoszsága által, az semmit se nyerhet itt a földön.”

KIK AZ EMBER LEGNAGYOBB ELLENSÉGEI

A munkások kisóhajtozták magukat nagy hál’ istenekkel a bő vacsora után, mert mégis nem minden asszony olyan, mint a Gyüszű báróné; maguk mellé támasztották kapájukat, fejük alá tették tarisznyájukat, ujjasukat, s búcsút mondtak a hajnali csillag fölkeltéig e kedves, dicső világnak, melyben a műveltebb társaságok még csak ezután fognak derekasabb időtöltéseikhez.

Aludtak édesdeden a folyosón, ki a pincegádorban, ki a csűrben, ki az istálló előtt, mely a falusi szegényebb földmíves szemeiben az úri teraszok, verandák kedves kényelmét nyújtja: míg bent a teins úr, Posztó Sámuel, hitestársával a vacsorázó asztal mellett taglalta a lefolyt nap kimagaslóbb eseményeit. Piros bor kínálkozott a szép, fehér abroszon. S apró, finom metszett poharak állottak készen szolgálatra.

De nehéz a beszéd, mikor az asszony nem akarja megérteni az okos férjet. Csak kurta szavakban, törött mondatokban felelgetnek egymásnak.