A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Claire Heywood: Daughters of Sparta, 2021

Fordította JUHÁSZ-KOCH MÁRTA

First published in Great Britain in 2021 by Hodder & Stoughton

Copyright © Claire Heywood 2021

The right of Claire Heywood to be identified as the Author of the Work has been asserted.

Hungarian translation © Juhász-Koch Márta, 2023

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2023

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Koppányi Lilla

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Moldova Júlia

Korrektúra: Drabon Zoltánné

Tördelés: NovaBook

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2023

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu

www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5706-89-1

„Nincs is az asszonynál iszonyúbb, mint nála kutyább sem,
nála, ki elméjében ilyen rút dolgokat érlel…
…s ez a legszörnyebb gonosz asszony hozta magára a csúfságot,
de a megszületendő összes nőre is, arra, ki jó leszen és szelid.”

HOMÉROSZ: Odüsszeia

(Devecseri Gábor fordítása)

„Trója s fajtája közös furiája”

VERGILIUS: Aeneis

(Lakatos István fordítása)

ELŐHANG

A nő véres kézzel, mozdulatlanul ült. Ha lehunyta a szemét, akkor is látta maga előtt. Még jobban összeszorította a szemhéját, és remegő lélegzetét a csendbe lehelte ki. De még mindig látta a pirossá vált fehéret. Az élettelen szemeket.

Remegő kezét az edénybe mártotta, és a korábban tiszta vízben azonnal apró vérpatakok szaladtak szét. Belemártotta az alkarját, majd a könyökét is. Egészen addig, míg az edény már sötétlett, majd újratöltötték, és megint sötétlett. Akkor is, mikor már fehér volt mindkét karja, mikor a mélyvörös vizet elvitték, és a remegése abbamaradt, lelki szemei előtt ott maradt a vérvörös szín.

Hogy történhetett meg? Hogy létezhet bármilyen gonoszság? Vajon az istenek akarata volt? Büntetés egy másik vétek miatt? Vagy csupán odafent ücsörögtek egykedvűen, és nézték, ahogy az egyik kő eltalálja a másikat, azután megint egy újabbat? Kifejezéstelen arcok pislogtak a földcsuszamlás porában.

I. RÉSZ

1. FEJEZET

KLÜTAIMNÉSZTRA

– Klütaimnésztra! Figyelj oda, te leány! Az orsód ide-oda tántorog.

Neve hallatára Klütaimnésztra homályos tekintete hirtelen kiélesedett, és látta, ahogy az orsó előtte imbolyog, a nagy gonddal feltekert gyapjúfonal gyorsan legombolyodik. Odanyúlt, és megállította.

– Ez nem vall rád, Nésztra! – csettintett a nyelvével a dajka, és visszafordult a saját munkája felé. Bár a rosszalló ránc ott maradt Tekla homlokán, legalább ismét csak Nésztrának hívta. Klütaimnésztra sosem szerette a teljes nevét – túl hosszú volt, túlságosan ormótlan –, és még kevésbé szerette, ha éles hang mondta ki. A húga, Heléna kezdte Nésztrának szólítani, amikor még túl fiatal volt ahhoz, hogy ki tudja mondani a teljes nevét. Végül rajta maradt a becenév.

Heléna most is ott ült mellette. Egész délután gyapjút sodortak, és Klütaimnésztra karja már kezdett megfájdulni attól, hogy a guzsalyt tartotta. Húga egy dalt dúdolt magában, ahogy nézte a saját pörgő orsójára csévélődő fonalat. Bár Helénának szép hangja volt, a dal szövegének csak a felét ismerte, így újra és újra ugyanazt a versszakot énekelte. Klütaimnésztra azt kívánta, bárcsak abbahagyná.

A nők terme félhomályba burkolózott. A falak dísztelenek, a levegő fullasztó és állott volt. Mivel ez volt a palota egyik legbelsőbb terme, nem voltak ablakai, nem sütött be a nap, és friss szellő sem járt, ami az áporodott levegőt kiűzte volna. Nyár volt, és a forró termet még jobban felhevítette a helyiségben ülő sok nő testmelege, akiknek sötét fejét és dolgos fehér kezét lámpások és fáklyák világították meg.

Klütaimnésztra gyapjúruhája rátapadt izzadt hátára, ahogy hátranézett a válla fölött a helyiség legvilágosabb pontja felé. Ott álltak ugyanis a szövőszékek: három hatalmas fakeret, mindegyiken félkész textíliák voltak kifeszítve. Jelenleg csak kettőn dolgoztak a legügyesebb háziszolgák. Klütaimnésztra csodálattal és irigyen figyelte, ahogyan a vetélő előre-hátra mozgott, szálanként megformálva az ötletes mintákat. Mintha egy táncot nézett volna, esetleg egy bonyolult hangszer játékát.

– Tudod – szólt Tekla –, hamarosan te is elkezdhetsz ám a szövőszéken dolgozni.

– Tényleg? – kérdezte a lány, tekintetét elfordítva a dolgos kezekről.

– Már tizenegy éves vagy. Néhány év múlva férjhez mész. Miféle feleség leszel, ha nem tanulsz meg szőni?

– Nagyon szeretném megtanulni – felelte a lány hálásan bólogatva. A szövés végtére is sokkal érdekesebbnek tűnt, mint a fonás.

Heléna abbahagyta az éneklést. – Én is szőhetek?

Klütaimnésztra a szemét forgatta. Heléna mindig azt akarta csinálni, amit nővére, akkor is, ha két évvel fiatalabb volt nála. Korábban semmilyen érdeklődést nem mutatott a szövés iránt.

– Ahhoz még egy kicsit túl fiatal vagy, Heléna úrnő! De hamarosan neked is lesz rá lehetőséged.

Heléna látványosan felhúzta az orrát, és durcásan visszafordult a fonásához. Igen hamar elfelejtette azonban, hogy épp duzzogni készült. Ahogy figyelme ismét az orsójának mozgására irányult, az arca kisimult.

Egy darabig mindhárman folytatták a munkát, míg Tekla meg nem szólalt.

– Azt hiszem, ennyi munka elég mára. Menjetek, keressetek ennivalót!

Klütaimnésztra abbahagyta a fonást. – Kimehetünk egy kicsit játszani vacsora előtt? Még sokáig nem lesz sötét. Nem bírok egész nap a palotában lenni.

– Ó, igen! Kimehetünk? – csatlakozott Heléna.

Tekla habozott. – Végül is… – sóhajtott. – De vinnetek kell magatokkal egy szolgát, hogy ne legyetek egyedül.

– De egymással leszünk! – ellenkezett Klütaimnésztra. – Az úgy nem jó móka, ha valaki figyel. – Könyörgő ábrázattal nézett Teklára, a dajka arca viszont közömbös maradt. – Na jó, magunkkal visszük Agátát. – A lány korban közte és Heléna között volt, és sokkal jobb játszótársnak bizonyult, mint bármelyik savanyú képű kísérő, akit Tekla választott volna melléjük.

A dajkán látszott, hogy nincs meggyőzve, de végül bólintott beleegyezésül.

– Agáta! Kimegyünk játszani. Gyere velünk! – Klütaimnésztra átkiabált a helyiségen, mielőtt Tekla meggondolhatta volna magát. A szolgalány leszegett fejjel odacsoszogott hozzájuk, miközben Klütaimnésztra megragadta Heléna kezét, és az ajtó felé sietett. A három lány már a folyosó közepén járt, amikor Tekla utánuk kiáltott.

– Maradjatok a palota közelében! És ne legyetek kint túl soká, különben olyan barnák lesztek, mint a kecskepásztorok! És akkor ki fog elvenni titeket?

A három lány kilépett a palotából, és lesétált a dombon át a mezőre, Klütaimnésztrával az élen. A fű magasra nőtt, a lány ruhájához érve száraz magok peregtek szét, ahogy lépdelt. Fejük fölött ritkás fák lombja zizegett, és ő élvezte, hogy karján érzi a friss szellőt a hosszas ücsörgés után a nők termében. Amint elég távol értek ahhoz, hogy senki se lássa őket, Klütaimnésztra megállt.

– Mit játsszunk? – kérdezte a két lányt.

– Én hercegnő leszek – közölte Heléna habozás nélkül. – Agáta meg lehet a szolgálólányom. – Agáta szégyenlősen bólintott.

– De te eleve hercegnő vagy – mondta Klütaimnésztra. – Nem akarsz valaki más lenni? Mondjuk varázslónő, kalóz vagy szörnyeteg?

– Nem. Mindig én vagyok a hercegnő.

– Rendben, legyen! Akkor én leszek a király – sóhajtott Klütaimnésztra. Már megtanulta, hogy egyszerűbb hagynia, hogy legyen, amit Heléna akar, különben a húga sírni kezdene.

Heléna felhorkant. – Nem lehetsz király, Nésztra! Te lány vagy! – Heléna ránézett Agátára, biztatva, hogy nevessen vele a viccen. Csendesen kuncogni is kezdett, de aztán gyorsan elhallgatott, mikor Klütaimnésztra rosszallóan nézett rá. A szolgalány leszegte a fejét.

– Rendben. Heléna, akkor te leszel a hercegnő. Agáta, te pedig a szolgálólány. Én meg a dajka. – Egy pillanatra elgondolkodott. – De olyan dajka leszek, aki varázsitalokat is tud keverni – tette hozzá.

– Mit játszotok?

A hang mögülük jött. Egy fiú hangja volt. Klütaimnésztra megpördült, hogy lássa, ki szólt.

A fiú a magas fűben sétált feléjük, és már csak néhány lépésnyire volt. Egy kicsit idősebb volt náluk – magas volt, de szakálla még nem nőtt. Hosszú, sötét haja volt, mosolyától pedig Klütaimnésztrát hirtelen szégyenlősség fogta el. Látta már a fiút néhány napja, amint apjával megérkezett a palotába. Gondolta, valamilyen diplomáciai látogatásról lehet szó, vagy csak átutazóban vannak. Állandóan jöttek-mentek az emberek a hegyek felé tartva vagy a part felől érkezve. Apja tűzhelyében mindig lobogott a vendégszerető tűz, de ritka volt, hogy ennyire fiatal vendég érkezett hozzájuk. A palotában általában nem volt más nemesi származású fiú, mint a testvéreik, Kasztór és Polüdeukész, az ikerpár, de ők túl nagyok voltak már ahhoz, hogy vele és Helénával játsszanak. És Tekla szerint hercegnőknek illetlenség szolgafiúkkal játszani. De ezzel a fiúval biztosan játszhatnak, elvégre ő vendég.

– Sz-szia! – hebegte Klütaimnésztra. – Éppen hercegnőset akartunk játszani. – Az arca megrándult attól, hogy ez mennyire gyerekesnek hangzott, ezért gyorsan hozzátette: – Butaság, de Heléna játszani akar. De csinálhatunk mást is, ha szeretnél velünk tartani.

Már megint az a mosoly. – Nem. Jó lesz a hercegnős játék.

Klütaimnésztra aggódott, hogy a fiú rajtuk mulat, de legalább akart velük játszani. – Mi a neved? – kérdezte.

– Thészeusz. Atyámmal Athénból jöttünk látogatóba.

– Thészeusz… – ismételte meg a lány. – Rendben. Nos, Heléna hercegnő akart lenni, Agáta, a szolgánk, pedig a hercegnő szolgálólánya. És én egy olyan dajka leszek, aki varázsitalokat tud keverni. Te mi akarsz lenni?

– Én külföldi király leszek. Egy kiváló harcos.

Klütaimnésztra elmosolyodott, és örült, hogy a fiú is beleéli magát a játékba. – Nos, lehetne az, hogy a tengerpartunkon hajótörést szenvedsz, aztán megtalállak, és meggyógyítalak a varázsitalommal és…

Thészeusz azonban nem figyelt rá. Elfordult, és Helénára nézett.

– Valóban hercegnőnek nézel ki, úrnőm! – közölte látványos meghajlás kíséretében. – Neked van a legfényesebb hajad, amit valaha láttam. – Kezét felemelte, mintha meg akarná érinteni. – Olyan, akár a tűz. A bőröd pedig oly fehér, mint egy igazi hölgynek. Lefogadom, hogy Héráéval fog vetekedni szépséged, amikor teljesen kivirágzol majd. – Heléna kuncogott.

Klütaimnésztra bosszankodott. Az emberek folyton Heléna haját dicsérgették, de ő nem tudta, mi olyan különleges benne. Ráadásul az ő bőre is épp olyan világos volt, mint Helénáé. És amúgy is, ő már közelebb járt a „kivirágzáshoz”. Heléna melle lapos volt, akár egy fiúé.

Próbálta a fiú figyelmét ismét a játékra terelni. – Szóval arra gondoltam, hogy hajótörést szenvedsz…

Thészeusz közbevágott: – Mi lenne, ha épp csatából érkeznék, és a sérülésemet gyógynövények tudnák csak meggyógyítani? Te elmehetsz összegyűjteni őket.

– Rendben. – Klütaimnésztra elmosolyodott, mert örült, hogy fontos szerepet kapott. – Megyek is.

Elsétált a többiektől kissé távolabb a folyó felé, és azt képzelte, hogy a hegyekbe tart ritka gyógynövények után kutatva. Miközben lehajolt egy kis fehér szirmú virágért, hallotta, amint Heléna utasítgatja Agátát. Még távolabb ment, egészen addig, míg húga parancsolgatásának és kacagásának hangját felváltotta a folyó zúgása. Megállt, hogy megmossa a kezét a tiszta folyóvízben, de a gyapjúzsír makacsul a bőrére tapadt. A folyó mentén kevés érdekes növényt talált, de azért összeszedett néhány vadvirágot és zöld növényeket. Azon tűnődött, vajon el kellene-e játszania azt, ahogy Thészeusz sebére dunsztkötést tesz. A gondolattól ideges lett, de egyben izgatott is. Még soha nem ért hozzá egy fiúhoz sem, kivéve a fivéreit, de ők nem számítottak.

Mikor úgy vélte, hogy elég varázserejű növényt szedett, Klütaimnésztra csokorba fogta őket a száruknál fogva, és elindult vissza a tisztás felé. Ahogy azonban közelített ahhoz a helyhez, ahol a többieket hagyta, furcsa érzése támadt. Hirtelen ráeszmélt, miért. Már nem hallotta Heléna hangját. Meggyorsította lépteit.

Ahogy közelebb ért, feltűnt neki, hogy nem is látja húgát. Sem Thészeuszt. És Agátát sem. A napnyugta fényétől hunyorogva pásztázta a mezőt szemével.

Futni kezdett. A pániktól elszorult a torka is. Ostoba, ostoba! Nem lett volna szabad magára hagynia Helénát. Ha bármi történik vele, az az ő hibája lesz. Vigyázniuk kellett volna egymásra. Lehet, hogy farkas támadta meg őket? Vagy egy vadkan? Általában nem merészkednek a palota közelébe, de előfordult már. Vagy mi van, ha elfogták őket? Ha rabszolgatartók vagy idegen vándorok kaptak a lehetőségen… Thészeusz nem volt elég idős ahhoz, hogy felnőtt férfiakon felülkerekedhessen.

A lány úgy vélte, már visszaért oda, ahol hagyta őket. De még mindig semmi nyomuk nem volt. Tovább futott hát. A lába hirtelen megakadt valamiben, és bukfencezve a fűbe esett.

– Aú! – kiáltott egy vékony hang.

Klütaimnésztra felült, és meglátta, miben botlott meg.

– Agáta? Mit keresel a fűben fekve? Heléna hol van?

A szolgalány a hasát szorongatta, ahol Klütaimnésztra belerúgott. Az arca megrándult, ahogy válaszolt.

– Thészeusszal játszik. Azt mondta, elrabolja őt, engem pedig leszúrt. Mármint a játékban. És azt is mondta, hogy most halott vagyok, úgyhogy csendben kell feküdnöm. Hallottam, hogy elszaladnak, de nem tudom, hova mentek. Épp halott voltam.

Klütaimnésztra gyomra összerándult.

– Te ostoba! Nem hagyhatod Helénát elkóborolni egy fiúval! – Felugrott. – Óriási bajban leszünk – mondta, szinte saját magának.

Agáta szeme elkerekedett félelmében. Könnyek kezdtek csillogni benne. – Sajnálom, úrnőm! Nagyon sajnálom! – A lány hangja elcsuklott. – Féltem a fiútól.

– A sajnálat nem segít. Meg kell találnunk őket. – Klütaimnésztra a szájához emelte a kezét, tölcsért formálva ujjaiból. – Heléna! – Újabb nagy levegőt vett. – HELÉNA!

Tekintetével a mezőt pásztázta. Addig forgott, míg teljesen körbe nem fordult, de nem látta sem őket, sem semmi nyomot, hogy merre mehettek. Futva előreindult – jobb keresni őket, mint nem keresni –, de megtorpant.

– Nincs értelme utánuk futni, mert akkor mi is eltévedünk, és senki nem fogja tudni, mi történt. El kell mondanunk atyámnak.

Agáta arcán már patakokban folytak a könnyek. – De akkor bajba kerülünk – hebegte.

– Mondtam, hogy azzal már elkéstünk. Gyerünk! – Klütaimnésztra megragadta Agáta csuklóját, és szaladni kezdett a palota felé, maga után húzva a lányt.

Klütaimnésztra úgy érezte, hogy már órák óta a szobájába van zárva, bár a beszűrődő fényből meg tudta állapítani, hogy a nap még nem ment le, vagyis valójában nem telt el sok idő. Azt kívánta, bárcsak valaki elmondaná, hogy mi történik. Vajon megtalálták Helénát? Jól van? Agáta sem volt vele, hogy osztozzon vele idegességében. És a bűntudatában. Az apja maga mellett tartotta a szolgalányt, amikor őt bezárta. Roppantul mérges volt, amikor elmesélték neki a történteket. Nem, nem is mérges. Inkább félt. A lány még sosem látta az apját félni. Kiküldte Kasztórt és Polüdeukészt lóháton, gyalogosan pedig a palotaőrség felét, hogy keressék meg Helénát és a fiút.

Az idő csak telt. Klütaimnésztra a hajával babrált, húzogatta és többször is felkötötte. Görbe háttal ült az ágya szélén, és elképzelte, mi minden történhetett. Ha Heléna és Thészeusz biztonságban voltak is, húga akkor is kettesben volt egy fiúval. Klütaimnésztra tudta, hogy a fiúk mit művelnek a lányokkal. Hogy a férfiak mit művelnek a nőkkel. Tekla mindent elmagyarázott neki, amikor rákérdezett, a birkák miért másznak rá egymásra. És ha Helénával ez történt… nos, akkor soha nem fog jól férjhez menni. Ő pedig cserben hagyta a húgát. Általában felelősségteljes volt. Heléna fiatal volt, gyakran bolondos is, de ő mindig ott volt mellette, hogy megvédje. Ma azonban nagyon ostobán viselkedett. Miért akarta olyan elszántan, hogy Thészeusz megkedvelje? Csak egy ostoba fiú. Heléna fontosabb volt neki, mint bármilyen legény. Fontosabb, mint bárki más.

Klütaimnésztra sírni kezdett. Csendes, dühös könnyekkel. Dühös volt Thészeuszra. Dühös volt önmagára. Dühös volt az ostoba, gyönyörű Helénára is.

Ekkor meghallotta, hogy az ajtó reteszét felemelik. Könnyeit gyorsan letörölte, és felállt. Egész lényével azt kívánta, hogy Heléna lépjen be a szobába.

De amikor kinyílt az ajtó, Agáta botladozott be, miután hátulról belökték. Keservesen felnyüszített, majd az ajtót becsukták mögötte. Könnyáztatta arcán a szeme vörös és duzzadt volt. Tett néhány óvatos lépést előre, majd megtorpant, mintha képtelen lenne továbbmenni. Csak állt megkövülten, kinyújtott kézzel a falnak támaszkodva.

– Agáta? – Klütaimnésztra látta, hogy valami baj van. A szolgalány már korábban is sírt, mikor közölték apjával, hogy mi történt. Akkor idegesítő, rettegő könnyeket ejtett, melyekhez Klütaimnésztrának nem volt türelme. De a rettegést, ami akkor sütött a tekintetéből, most felváltotta valami sokkal nyugtalanítóbb. Egyfajta üresség. Klütaimnésztra felé lépett egyet. Aztán még egyet. Amikor közel ért hozzá, akkor látta csak meg. A pislákoló lámpafénynél látszott, hogy Agáta keskeny hátát hasított sebek borítják. Gyomorforgató csíkok vöröslöttek a szétszaggatott fehér ruha alatt a szétszaggatott fehér bőrön. Ezek szerint megverték. Ettől rettegett annyira.

– Ó, Agáta! – kiáltotta Klütaimnésztra. – Úgy sajnálom! Szólnom kellett volna, hogy az én hibám volt…

– Tudja, hogy az volt – felelte Agáta tompán. – Ezért küldött be ide. Hogy lássad.

Klütaimnésztra összezavarodva bámult rá.

– Téged nem verhet meg – suttogta Agáta. – Sebhely maradna utána.

Klütaimnésztra ekkor megértette, és leszegte fejét. Apja Agátán keresztül büntette meg őt. Émelyegni kezdett. Valószínűleg a kelleténél keményebben ostorozta őt, csak hogy egyértelmű legyen az üzenet. Hogy ő lássa a lány fájdalmát. Az apja nem volt kegyetlen, de amikor szükség volt rá, tudott közönyös lenni. Gyermekei biztonsága pedig különösen fontos volt neki.

Szerette volna átölelni Agátát, leápolni a sebeit, de félt, hogy csak még nagyobb fájdalmat okozna vele.

– Tudsz már valamit Helénáról? – kérdezte halkan.

Agáta szemét lesütve a fejét rázta.

Még több idő telt el. Agáta néha felnyüszített, de máskülönben a helyiségben csend honolt. A két lány Klütaimnésztra ágyán ült, és csak vártak. A szolgalány vére beszennyezte az ágytakarót, de Klütaimnésztrát nem érdekelte. Agáta remegő kezéért nyúlt.

A folyosóról ekkor zaj szűrődött be. Klütaimnésztra szeme az ajtóra szegeződött. Csak legyen jó hír! Könyörgöm, csak legyen jó hír!

Amikor az ajtó kinyílt, apját, Tündareósz királyt pillantotta meg.

– Megtaláltuk  – mondta, de nem mosolygott. A szemöldökét összeráncolta, az arca fáradt volt. Tekintete Agátára vetődött, majd elkapta róla. Szomorúnak tűnt.

A férfi oldalra lépett, és ott volt mögötte Heléna épp olyan csillogó szemmel, mint mindig, habár kissé félénken. Betrappolt a szobába, apjuk becsukta mögöttük az ajtót.

Ahogyan magukra maradtak, Klütaimnésztra felugrott, és megölelte a húgát.

– Mi történt? Hova mentél? Jól vagy? – Szemével húga testét pásztázta, sérülés jeleit keresve.

– Jól vagyok. Thészeusszal csak játszottunk. Nem értem, miért ijedt meg mindenki annyira. – Hátradobta a haját a válla fölött. – Elrabolt engem, és a folyó mentén találtunk egy barlangot. Oda bújtunk be.

– De… hozzád ért, Heléna? – kérdezte Klütaimnésztra.

– Hogy hozzám ért-e? Atyánk is ezt akarta tudni. És közben erősen megrázott. Fájt is. – Szemöldökét ráncolva a felkarját dörzsölgette.

– De megtette, Heléna? Hozzád ért?

– Igen, hozzám ért. Megfogta a kezem, amikor elszaladtunk Agáta elől. És aztán amikor a barlangban voltunk, megsimogatta a hajam, és… és csókot adott – ismerte be szégyellős mosollyal. Elpirult, de valami más is volt a tekintetében. Klütaimnésztra úgy látta, hogy büszkeség.

– Megcsókolt?! És… és ennyi volt? Semmi más nem történt?

Most, hogy látta nővére arcán az aggodalmat, Heléna már nyugtalanabbnak tűnt. – Hát, azt kérte, hogy énekeljek neki, és táncoltam is, de aztán Polüdeukész ránk talált – folytatta immár mérgesen. – Ennyi történt. Kedves volt. Végig azt mondogatta, milyen szép vagyok. Most pedig atyánk elküldte őt. Biztos megint csomó idő eltelik, mire újra eljön egy olyan fiú, akivel játszhatok.

– Igazán, Heléna? Tényleg csak ennyi történt? – kérdezte Klütaimnésztra.

A húga bólintott.

– Akkor minden rendben. – Megkönnyebbülten sóhajtott, és elmosolyodott. – Végül semmi rossz nem történt. – Ahogy azonban ezt kimondta, eszébe jutott, hogy Agáta ott ül mögötte. Nem volt biztos benne, hogy Heléna észrevette egyáltalán a szolgalányt.

2. FEJEZET

HELÉNA

Unalmas egy nap volt. Vagyis igazából unalmas hónap. Mióta Thészeusz és az apja visszament Athénba, minden nap egyforma volt. Éppen olyan, mint az összes többi. Az orsó csak pörgött és pörgött, mígnem Heléna már úgy érezte, hogy a szemei is kipördülnek a helyükről. A mai nap ráadásul még rosszabb volt, mert most Nésztra sem volt mellette. Nővérét már megtanították a szövőszék használtára, úgyhogy Helénának csupán Tekla maradt társaságnak egész napra. A dajka folyamatosan történeteket mesélt neki, de ő már mindet hallotta. Gyermekmesék voltak. Hát Tekla nem vette észre, hogy ő már felnőtt? Már felnőttes történeteket akart hallani. Igaz történeteket veszélyről, árulásról, bosszúról és szerelemről. Mindenekelőtt a szerelemről. Nésztra néha mesélt neki ilyesmit, de mindig ő találta ki őket.

A délután már a vége felé járt. Legalábbis Heléna úgy sejtette. Órák óta a nők termében ült. A nap már biztosan lenyugvóban van.

– Abbahagyhatom? – kérdezte Teklát.

A dajka összeráncolta a szemöldökét, ahogy elgondolkodott. – Igen, végül is elég lesz ennyi egy napra.

Heléna a sarok felé pillantott, ahol nővére a szövőszéknél ült. Egy szolga állt fölötte, tanította a lányt. Heléna már nyitotta a száját.

– A nővéred nem ér rá – közölte Tekla. – Ne zavard! – Az idős dajka az őr felé nézett, aki a terem nagy ajtaja előtt posztolt. Heléna apja rendelte el, hogy őr álljon ott. – Megkérheted az őrt, hogy vigyázzon rád odakint. Viheted Agátát is, ha akarod.

Heléna elfintorodott. Agátát vinni nem lett volna jó mulatság. A lány még csendesebb lett, mint régen. És folyton félt, hogy bajba kerül.

– Agátával nem akarok játszani – mondta halkan Heléna. A szolgalány a helyiség túloldalán ült, Heléna nem akarta, hogy meghallja.

– Akkor menj, ülj le a szüleid mellé! Ilyenkor talán még a nagyteremben vannak. Biztos örülnének neked.

Heléna habozott. Szeretett az apja ölében ülni, mert az mindig átölelte és megnevettette őt, elmesélte, mi minden zajlik a palotában. De ha az édesanyja is ott volt… Heléna mindig kényelmetlenül érezte magát Léda királyné társaságában. Nem mintha gonosz lett volna vele. Sosem volt az. Sőt, néha kifejezetten szeretetteljesen viselkedett. De máskor hűvös és távolságtartó volt. Úgy tett, mintha nem is látná Helénát, amikor a palotában összetalálkoztak, hiába kapta el a lány anyja tekintetét, mielőtt az elfordult volna. Sőt, néha fáradtságra vagy rosszullétre hivatkozva még a helyiséget is elhagyta, ha Heléna belépett. Néhány hónappal korábban arra lépett be, hogy édesanyja a szokásos helyén a tűz mellett ül Nésztra mellett. Együtt sodorták a fonalat, közben beszélgettek és nevetgéltek. Nagyon szeretett volna csatlakozni hozzájuk, de amikor anyja megpillantotta őt, gyorsan letette a gyapjút, és kiment. Heléna úgy érezte, mintha ököllel hasba vágták volna. Vele miért nem akar úgy üldögélni az édesanyja, ahogy Nésztrával? Mintha Helénában lett volna valami, ami taszítaná őt.

Döntött, hogy ahelyett, hogy Tekla meséit még egy órán át hallgatná, letette a guzsalyt, és az ajtó felé indult, ahol az őr állt. Apja talán a nagyteremben lehet. Amint elsétált az őr mellett a folyosón, az automatikusan utánament. Eleinte idegesítő volt, hogy nem járkálhat a palotában egyedül, ahogyan régen, de lassanként hozzászokott az őt követő árnyékhoz.

Nemsokára oda is ért a palota szívébe a csarnokhoz, közvetlenül a központi udvar mellé. Megállt előtte, és belesett a félig nyitott ajtón. A helyiség túloldalán apja trónja üresen állt. Helénába enyhe szomorúság nyilallt. A trón mellett anyja ült saját, díszesen faragott székében, előtte a tűz fényesen lobogott a helyiség közepén. Rajta kívül csak egyik szolgálólánya volt jelen, és a két nő csendben ülve fonalat sodort.

Heléna nem akart nevetségesnek tűnni az őr előtt azzal, hogy megfordul, és elindul visszafelé. És különben is, lehet, hogy anyja ma jó hangulatban van. Sosem lehetett tudni. Vett egy mély levegőt, és belépett az ajtón.

Anyja felnézett, ahogy Heléna felé tartva megkerülte a kör alakú tűzhelyet. És mosolygott. Heléna megkönnyebbülten sóhajtott, és lépteit meggyorsítva visszamosolygott.

– Heléna! Gyere, és ülj ide mellém a tűzhöz! – mondta az anyja, ahogy közeledett felé. Egyszerű kérés, a lány szíve mégis szárnyalt tőle. Ez volt minden vágya. Édesanyja gyönyörű és méltóságteljes volt, Heléna pedig vele akart lenni, hogy örömet okozzon neki, hogy olyan lehessen, mint ő.

A csarnok szélén székek álltak. Heléna fogott egyet, és anyja mellé húzta. Hagyott köztük néhány lépésnyi távolságot, mert nem akarta túlfeszíteni a húrt.

Heléna ismét sóhajtott, a válla ellazult, ajka boldog mosolyra húzódott. Az egész palotában a nagyterem volt a kedvenc helyisége. Mindig világos volt, és meleg – még éjszaka is, mivel mindig égett benne a tűz, nappal pedig a plafonon lévő négyzet alakú nyíláson beáradtak a nap sugarai, megvilágították a falon körbefutó színes freskókat. Jeleneteket ábrázoltak vadászatról, lakomázó férfiakról és pazar szoknyát viselő nőkről. Az egészet kék, sárga és piros színek keltették életre. Helénának az állatok voltak a kedvencei: az oroszlán, a vadkan és a kecses szarvas, ahogy vadul és gyönyörűen szökkentek és forogtak.

Anyja csendben folytatta a fonást. Hosszú, vékony ujjaival könnyedén tekerte át a mélylila gyapjúszálat a guzsalyról az orsóra. Heléna még emlékezett rá, milyen volt azoknak az ujjaknak az érintése a bőrén. A megnyugtató hűvösre, és az évek óta végzett munkától az érdessége. Egy nő keze sosem volt nyugalomban. Még a királynénak is fonnia, szőnie és varrnia kellett. De ő fonhatta a legfinomabb gyapjút, és ő szőhette a legfontosabb szövetet: a király kelméjét.

– Mit fogsz csinálni ebből? – kérdezte Heléna szégyenlősen anyja felé pillantva.

– Köpenyt apádnak. A királynak kell egy csodaszép köpeny, amikor háborúba megy.

Háborúba? Rettegés fogta el Helénát. Anyja bizonyára meglátta a szemében.

– Ne aggódj, gyermekem! Apádnak csupán segítenie kell egy barátjának. Nem sokáig lesz távol, az istenek pedig vigyáznak majd rá. – Megnyugtatóan Helénára mosolygott, de úgy tűnt, mintha ő sem hinné el a saját szavait.

– Mikor indul? – kérdezte Heléna.

– Amint összehívta a katonáit. És amint befejezem ezt a köpenyt – tette hozzá apró mosollyal.

– Akkor hagyd abba! – kiáltotta Heléna komolyan. – Ne fonj! Ne szőj neki köpenyt, és akkor nem mehet el!

Az anyja halkan kuncogott.

– Ez nem így működik, Heléna! Akár lesz köpenye, akár nem, menni fog. De azt szeretnénk, ha nem fázna az úton, ugye? És azt is, hogy pompás látványt nyújtson, hogy mindenki elmondhassa majd, milyen nagyszerű uralkodó.

Heléna bólintott, de meg volt ijedve. Bár fiatal volt még, tudta, milyen a háború. A férfiak útra kelnek háborúzni, és nem térnek vissza.

– Ejnye, Heléna! A hajad összevissza áll – közölte rosszallóan az anyja. – Aki reggel megcsinálta neked, nem kötötte elég szorosra. A tetején teljesen szétjön. – Intett a mögötte lévő szolgálólánynak. – Nem rohangálhatsz ilyen hajjal. Melissza megcsinálja neked.

Heléna tudta, hogy anyja csak témát akart váltani, de engedelmesen bólintott. A szolgálólányt nem ismerte fel; biztosan új volt még a palotában. Fiatal és csúnyácska volt, kerek arccal és kedves mosollyal. Heléna kihúzta magát, és nemsokára érezte is a lány kezét, amint a hajával foglalatoskodik.

– Üdvözöllek, Heléna úrnő! – hallotta a vidám hangot a válla fölött. – Örülök, hogy végre megismerhetlek. Melisszának hívnak. Kérlek, szólj, ha húzom a hajad.

Heléna úgy vélte, a lány hangneme egy kissé túl bizalmaskodó egy szolgához képest, de tetszett neki. Sok szolga egyáltalán nem beszélt. Olyanok voltak, akár a szellemek.

Anyja Heléna balján ülve még mindig a gyapjút fonta. A lány a szeme sarkából még épp látta a lila fonallal borított orsót táncolni anyja kezében. Heléna egyenesen tartotta a fejét, hogy a szolgálólány tehesse a dolgát. Boldog volt, bár aggódott az apjáért. De érezte anyja jelenlétét maga mellett, ahogy meghitt csendben üldögéltek.

Melissza végzett Heléna hajának kibontásával, és nekiállt kifésülni egy vékony fogú fésűvel. Ahogy a fejéhez ért a fésű, bizsergett a fejbőre, de Melissza nagyon finoman dolgozott.

– Milyen csodálatos hajkoronád van, Heléna úrnő! – búgta a szolgálólány. – Szerintem édesanyádat maga Zeusz látogathatta meg, hogy ilyen tűzzel teli gyermekkel áldja meg őt.

Heléna a balján hirtelen valami mozdulatot érzett, majd éles ütés hangját és kiáltást hallott maga mögül. Megpördült. Melissza a földre rogyva az arcát fogta, a szemében félelem és értetlenség látszott. Heléna felnézett a szolga fölött álló anyjára, aki előbb lerázta, majd megdörzsölte a kezét. Arckifejezése egészen különös volt, Heléna düh és fájdalom elegyét látta benne.

– Kifelé! – Anyja hangja halk volt, és rekedt. – Mindketten. Kifelé!

Heléna halálra rémült. Még sosem látta ilyennek anyját. A szolgálólány még fel sem állt, amikor Heléna már kifutott a csarnokból. Soha többé nem látta Melisszát.

Azon az éjjelen Heléna álmatlanul feküdt ágyában. Újra és újra felidézte a nagyteremben történteket, próbálta megérteni. Csak arra tudott gondolni, hogy a hajának köze volt hozzá. Az zaklatta fel az anyját, amikor Melissza azt mondta, hogy csodálatos a haja.

Anyám talán irigy, gondolta. Ez logikusnak tűnt. Léda királyné híres volt a szépségéről, de a haja cseppet sem volt különleges. Koromfekete volt, akárcsak Heléna apjáé, fivéreié és Nésztráé. És a palota legtöbb lakójáé. De Heléna haja… Heléna haja ragyogott. Olyan volt, mint a tűz. Mint az arany. Mindig mindenki azt mondta, különleges, az istenek ajándéka. Pontosan úgy, ahogy Melissza mondta, mielőtt… Igen. Logikus volt. Az anyja féltékeny. Talán eltakarhatná a haját. Talán akkor anyja őt is úgy szeretné, ahogy Nésztrát és az ikreket. De miért kellene takargatnia magát? Nem tehet arról, hogy gyönyörű.

Valami más is a gondolataiba férkőzött. Az apja háborúba megy. A gondolattól úgy érezte, ólomsúly nehezedik a gyomrára. Azon tűnődött, vajon Nésztra is tudja-e. Szólnom kellene neki, gondolta. A nővérének is tudnia kellene. Amúgy sem akart egyedül rágódni ezen.

– Nésztra! – szólt halkan a sötétben. A nővére ágya csak pár lépésnyire volt. – Nésztra, ébren vagy?

– Igen – suttogta a nővére.

– Ma megtudtam valamit. Valami rosszat. – Heléna egy pillanatra elhallgatott, majd folytatta. – Atyánk háborúba megy.

– Tudom – felelte Nésztra.

– Te tudtad? – kérdezte Heléna, és felült.

– Hetek óta készülődnek. Nem is vetted észre?

Heléna ingerült volt. Most az egyszer azt hitte, többet tud a nővérénél.

– Anyánk lila köpenyt sző atyánknak – árulta el, holott tudta, hogy ez nem életbe vágó információ. Csupán meg akarta mutatni, hogy tud valami olyat is, amit Nésztra még nem.

Nővére csak hümmögött válaszképpen. – Rákérdeztem Teklánál, és megerősítette. De azt mondta, néhány hónapnál nem fog tovább tartani.

– Nem aggódsz érte? – kérdezte Heléna.

– Hogyne aggódnék. De atyánk erős és okos. Vívott már háborút. És egy jó király mindig segít a barátainak. – Heléna azonban hallotta, hogy nővére hangja kissé megremeg. Nésztra folytatta. – Tekla azt mondta, ha sikeres lesz a háború, ha a katonái derekasan harcolnak, akkor elkezd udvarlók után nézni. Én már elkezdtem vérezni, de Tekla szerint atyánk nem fog rögtön férjhez adni. Megfelelő férfit akar találni, gondoskodni akar róla, hogy Spárta erős maradjon.

Heléna egy ideig csendben volt. Túl sok minden változik. Apjuk háborúba, Nésztra pedig férjhez megy. Mindenki elhagyja őt. Azt kívánta, bárcsak anyja menne el apja helyett… Nem! Ez szörnyű gondolat volt. Heléna szerette az anyját. Nésztra pedig nem is megy el. Itt marad. Ő Spárta örökösnője, úgyhogy jövendőbelijének itt kell élnie vele, amíg ők nem lesznek az új királyi pár. Elmennie neki, Helénának kell majd. Valójában ettől félt. Ha Nésztra férjhez megy, az ő esküvője is hamarosan követni fogja azt. És akkor aztán tényleg egyedül marad.

– Szerinted kihez fogsz hozzámenni? – kérdezte végül Heléna, és visszafeküdt.

– Hát… gondolom ahhoz, aki a legpompásabb ajándékot hozza. Vagy pedig a legjobb harcoshoz. Atyánk fogja eldönteni, ki a legméltóbb az uralkodásra.

– Jó, de kihez mennél feleségül szívesen? Mit gondolsz, milyen lesz a férjed? Biztosan elgondolkodtál már rajta – mondta Heléna.

Eltelt néhány másodperc, mire Klütaimnésztra felelt. – Remélem, kegyes lesz. És bölcs. És jó apa.

– Én remélem, hogy az én férjem jóképű lesz – közölte Heléna, miközben elképzelte, hogy néz ki majd jövendőbelije. – Magas és atletikus. És persze kedves. Kedvesnek kell lennie velem.

– Ha az istenek is úgy akarják, jó férj jut majd nekünk. És sok erős, egészséges gyermek – mondta a nővére.

– Igen – értett egyet vele Heléna. Ő már férjhez akart menni. Nővé akart válni. Saját otthonának úrnője akart lenni egy nagyhatalmú férfi párjaként. De az otthonát sem akarta elhagyni.

– Félek, Nésztra – vallotta meg halkan. – Nem akarok elmenni, máshol élni.

– Pedig lehet, hogy muszáj lesz – hallotta nővére hangját a sötétből. – De talán atyánk olyan férjet szerez neked, aki idejön, és velünk él majd. És akkor egy szép nagy család leszünk, és együtt neveljük a gyerekeinket. Az csodás lenne, ugye?

Heléna nem válaszolt. Igaz, hogy apjuk talán ezt fogja csinálni. De a lány tudta, hogy apjának azt kell tennie, ami Spártának a legjobb. És Heléna is azt teszi majd.

Mivel nem válaszolt, a nővére folytatta. – Ne aggódj a jövő miatt, Heléna! Sosem tudhatod, mi fog történni. De rendben leszünk. Atyánk gondoskodik erről. Minden jól alakul majd.

Könnyen beszélsz, gondolta Heléna. Hiszen te vagy az örökösnő.