GIOVANNI CUCCI SJ – HANS ZOLLNER SJ

AZ EGYHÁZ NYÍLT SEBE

Agóra 14.

Sorozatszerkesztők:

HORVÁTH ÁRPÁD SJ

SZABÓ FERENC SJ

VÍZI ELEMÉR SJ

BARTÓK TIBOR SJ

Fordította

SZIGETI-CSEKE ZSUZSA

A fordítás az alábbi kézirat alapján készült

GIOVANNI CUCCI SJ – HANS ZOLLNER SJ:

THE CHURCH AND PEDOPHILIA: AN OPEN WOUND

© Giovanni Cucci SJ, 2013

© Hans Zollner SJ, 2013

© Szigeti-Cseke Zsuzsa, 2013

© JTMR Faludi Ferenc Akadémia, 2013

© L’Harmattan Kiadó, 2013

ISBN 978-963-442-045-3

ISSN 1589-4584

Felelős kiadó

Jézus Társasága Magyarországi Rendtartománya

L’Harmattan Kiadó

Az elektronikus verziót készítette az eKönyv Magyarország Kft. www.ekonyv.hu

Olvasószerkesztő: Szigeti László

Borító: Szántó Erika

A nyomdai előkészítés Tar Éva,

a nyomdai kivitelezés

a Robinco Kft. munkája.

Felelős vezető: Kecskeméthy Péter

Tartalom

BEVEZETÉS

I. FEJEZET – A PEDOFÍLIA PROBLÉMÁJÁNAK PSZICHOLÓGIAI MEGKÖZELÍTÉSE

A pedofil személyiség

Pedofília a katolikus papok körében

A pedofil személyiségre jellemző pszichológiai vonások

1. Zavarodottság a szexuális irányultság terén

2. Gyerekes érdeklődési területek és viselkedés

3. A kortárskapcsolatok hiánya

4. Szélsőséges tapasztalatok a szexuális fejlődés során

5. Erőszak vagy deviáns szexuális élmények megtapasztalása

Jegyzetek

Bevezetés

Az utóbbi időben a katolikus egyház egyes papjai által kiskorúak ellen elkövetett szexuális visszaélések nagy médiafigyelmet váltottak ki, különösen Írországban és Németországban. Válaszként XVI. Benedek pápa pásztorlevelet adott ki.[1]

Az egyháznak bátran és nagy körültekintéssel kell kezelnie ezt a helyzetet. Első és legfontosabb feladata: vállalni az erkölcsi, jogi és lelkipásztori felelősséget az elkövetett megdöbbentő tettekért, és azért a hanyagságért is, amellyel korábban e problémát kezelte.

Ugyanakkor fontos megállnunk és reflektálnunk magára a problémára; okaira, pszichológiai szempontjaira, a megelőzés lehetséges lépéseire és a jövőben követendő útra. Különben a médiavihar elültével, miután leülepedett a por és a törmelék, vajmi kevéssé fogjuk érteni, mi is történt, következésképpen nagy a kockázata, hogy újra megtörténhet ugyanaz. Ez sajnos jellemző a nagy botrányokra. Ha semmi egyéb nem történik, mint hogy közhírré tesszük az eseteket és leleplezzük az elkövetőket, akkor ugyanazok a tettek hamarosan megismétlődhetnek, esetleg máshol. Az is lehetséges, hogy egyes helyeken a visszaélések meg sem szűntek, vagy pedig továbbra sem vagyunk képesek felismerni súlyosságuk mértékét.[2]

E könyv célja, hogy ösztönözze a reflexiót, amelyre a híradásokban vagy a spontán reakciókban általában nem kerül sor. Könyvünk pszichológiai szempontból elemzi a pedofília jelenségét, és megkísérli leírni a kiskorúakkal szexuálisan visszaélők viselkedésében rejlő pszichodinamikákat. E tekintetben rögtön egy paradoxonba ütközünk, nevezetesen abba, hogy mennyire minimális figyelmet kap a szakemberek – az orvosok, pszichiáterek, kutatók, pszichológusok és ügyvédek – véleménye az újságok, a rádió, a televízió és a közbeszéd szóáradatával szemben.

E szűkszavúság okát meg fogjuk vizsgálni e könyv egyik fejezetében, amelyben áttekintünk több tanulmányt, melyek feltűnően nagy komolysággal és tudományos alapossággal kezelik a témát. Felvetődik a kérdés: mi az oka a hallgatásnak? Áttekintésünkből világosan kiderül, hogy a pedofília kérdése távolról sem egyszerű, még a terminológiát tekintve sem. A pedofília, efebofília, pederasztia, parafília vagy perverzió szavak értelmét a szerzők igen különbözőképpen elemzik és határozzák meg. Megesik, hogy bizonyos kifejezések meg sem jelennek egyes szövegekben. A perverzió témája például egyre ritkábban kerül elő a pszichológiai és pszichiátriai kutatásokban, olyannyira, hogy a DSM[3] legfrissebb kiadása már meg sem említi. E kézikönyv szerzői úgy ítélték meg, hogy a perverzió kifejezés erkölcsi minősítést tartalmaz, melynek szerintük nincs helye egy tudományos értekezésben.

De valóban így van-e? Kizárható-e az erkölcsi szempont az emberi viselkedés pszichológiai elemzéséből? Az erre tett kísérlet – mint látni fogjuk – a mentális zavarok kézikönyvét tünetek listáira szűkítette le, melyek olyannyira homályosak és pontatlanok, hogy inkább a zavart és a kétségeket növelik, ahelyett, hogy tisztáznák a kérdést. Pontosan ez történt a pedofília diagnózisával is, melynél a kézikönyv által felsorolt tüneteket a szakemberek többsége meglehetősen pontatlannak és önkényesnek tartja.[4]

Könyvünk első két fejezetében felvázoljuk a szexuális visszaélést elkövető személyiség lehetséges pszichológiai profilját, noha igen nehéz, szinte lehetetlen megállapítani azokat a megkülönböztető jegyeket, melyek alapján világosan beazonosíthatók a potenciális gyermekbántalmazók. A fiatalkorúakkal szemben elkövetett szexuális visszaélésért elítélt elkövetők között mindenféle ember megtalálható: sikeres és nagyra becsült szakemberek, családtagok, barátok, menedzserek, politikusok, különféle vezetők, papok és edzők. Sokan közülük családapák, ami ellentmond annak a gyakran hangoztatott állításnak, hogy a pedofília oka a cölibátus. A túlzóan általánosító kijelentések maguk is visszaélést jelenthetnek, és éppoly károsak lehetnek, mint a szexuális bántalmazás, és a probléma valódi megértésének hiányáról árulkodnak. Az e területen sokéves tapasztalattal rendelkező egyik szakember szerint nem létezik olyan egyszerű módszer, amellyel minden kétséget kizáróan képesek volnánk beazonosítani a pedofíliára hajlamosakat.[5]

Továbbá, úgy tűnik, hogy azoknak, akik némi szakértelemmel rendelkeznek a pedofília kérdéskörében, vajmi kevés mondanivalójuk van róla azon a tényen túl, hogy „helytelen”. Ez nem sok, ám még ennyi sem elfogadható mindenki számára, azon széles körben elterjedt kulturális és politikai ideológia miatt, amely azt hangoztatja, hogy „minden megengedhető”. Ez az irányzat a pedofília körébe tartozó magatartásmódok változatos formáit igyekezett legitimálni az elmúlt tíz évben.[6] Olyannyira, hogy még egy pedofil párt is megalakult, és bizonyos parlamenti csoportokon belül elfogadhatóvá váltak a pedofíliának kedvező állásfoglalások – ráadásul éppen a visszaélési botrányok kirobbanásának kellős közepén. Mindezt a szólás- és véleményszabadság elvével legitimálták, amely egy demokratikus és szekuláris társadalomban mindenkinek megengedi, hogy bármilyen politikai programot előterjeszthessen. Azzal támasztják alá ezt az elvet, hogy az állampolgároké a végső döntés arra nézve, hogy támogatnak-e egy-egy javaslatot, vagy sem.

Minél inkább elmélyedünk a pedofília problémájában, annál több olyan kérdéssel kerülünk szembe, melyek egyszerre bonyolultak és nyugtalanítók. Ritkán történik meg a kérdések tisztázása, különösen a felelősséggel kapcsolatban. Ez megnehezíti az idetartozó egyéb kérdések tárgyalását, például azokét, amelyek a viselkedési szabályokra, az erkölcsiségre, a szexualitásra és a kulturális összefüggésekre vonatkoznak.

Ha hatékonyan szeretnénk kezelni ezt a problémát, akkor a visszaélési botrányokkal kapcsolatos jogos vádemeléseket a kérdés természetének alapos átgondolása kell, hogy kövesse.

Abban, hogy pszichológiai és kulturális szempontból megértsük a problémát, segíthet, ha bizonyos esetekben a médiához fordulunk, hogy tisztázzuk a különböző állásfoglalásokat és nehézségeket. Ugyanakkor etikai kérdéseket is fel kell tenni arra nézve, hogy milyen következményekkel jár az efféle esetek nyilvánosságra hozatala vagy elhallgatása, és milyen lépések megtételére van szükség. Ez nem több, mint amennyi elvárható egy morálisan gondolkodó újságírótól: legyen tájékozott, érzékeltesse a kérdés összetettségét, és kerülje a leegyszerűsítő minősítéseket. Ez az eljárás kétségtelenül kevésbé feltűnő és jóval kifinomultabb, mint ha valaki mindent fekete-fehérben tüntet fel – de így helyes. Az az újságíró, aki az igazságkeresés mellett ilyen komolysággal dolgozik, saját hitelességét is erősíti.

Ugyanakkor világos, hogy a nyilvánosság által intenzíven tárgyalt abúzusesetek összetett tényezőinek mérlegelése nemcsak az újságírók és pszichológusok feladata, hanem mindenki, így a hívő emberek és az egyházi vezetők lelkiismeretére is tartozik.

Enzo Bianchi az egyházon belüli pedofília problémája kapcsán úgy véli, hogy körültekintő bölcsességre van szükség, hogy megfelelő, tartós változásokhoz vezető intézkedéseket hozzanak. „Nem tagadom, hogy a katolikusok részéről is nagyobb óvatosságot szeretnék tapasztalni, ami az általánosításokat illeti. Ez nem jelenti a bűn takargatását, hanem azt, hogy kerülni kell egy egész nemzeti egyház hibáztatását, mintha az rosszabb lenne, mint a nemzet más egyházai.Ha mindenki nagyobb diszkrécióval viszonyulna a kérdéshez, ezzel hozzájárulna ahhoz, hogy valamennyi helyi egyház megfelelő módon felelősséget vállaljon a jogi eljárások lefolytatásáért és az áldozatoknak elsőként kijáró gondoskodásért, s így e drámai helyzeteket az igazság, az igazságosság és az irgalmasság szem előtt tartásával kezeljék, hiszen ezeken nem szabad csorbát ejteni, még a szélsőséges esetekben sem.”[7]

Az áldozatok védelmének leghatékonyabb módja olyan struktúrák és eljárások bevezetése, amelyek biztosítják, hogy soha többé ne történhessenek efféle visszaélések.

Vannak más fontos kérdések is, amelyekkel az egyháznak foglalkoznia kell. Melyik történelmi esemény hívja fel a figyelmünket arra a komoly kötelességünkre, hogy valóban megismerjük a szemináriumokba és szerzetesrendekbe belépő jelölteket, és motivációik, élettörténetük, hitbeli útjuk tisztázása révén alapos képzésben részesítsük őket. Nagy Szent Gergely híres művének, a Regula Pastoralisnak (A lelkipásztorság kézikönyve) pontosan ez volt a célja: „[…] először az fontoltassék meg, miképpen jusson el valaki a kormányzás magas tisztéig; majd ide becsületesen eljutván hogyan éljen; aztán a helyes élet mellett miként tanítson; helyesen tanítván naponkénti eszmélődéssel lássa meg gyengeségét […]”[8]

A papi hivatások hiánya miatt néha túl könnyen vettünk fel szemináriumainkba olyan jelölteket, akik személyes problémákkal küszködnek, melyek súlyosságára csak idővel derül fény, s melyek kipuhatolását az egyház mindig is szükségesnek tartotta az egyházi rend szentségének kiszolgáltatása előtt. Pontosan ez a szerepe annak a kérdésnek, melyet a szentelési szertartás során a püspök tesz fel a jelölt képzéséért felelősnek: „Méltónak tartod-e őt?”

Az elmúlt évek fájdalmas eseményei arra a következtetésre kényszerítenek bennünket, hogy a jelöltek szűrése és képzése gyakran bizonyult elégtelennek e kérdés céljának fényében. A személyiség különböző dimenziói nem mindig kapták meg azt a törődést és figyelmet, melyet igényelnének a papképzésért felelősök részéről.

James Martin jezsuita pap az Egyesült Államokban kirobbant szexuális visszaélési botrányokra reflektálva nem tétovázik elismerni az e téren tapasztalható súlyos hiányosságokat és mulasztásokat. „Sokakkal beszélgettem, akik az 1940-es és 50-es években léptek be a kisszemináriumba vagy különféle rendekbe, és tőlük tudom, hogy viszonylag kevés felvételi követelmény volt akkoriban. Az egyik pap elmondta, hogy a rendjébe való felvételhez elegendő volt, ha a jelölt szerzett egy papi ajánlást, és találkozott a helyi tartományfőnökkel. Ha a tartományfőnök jóváhagyta, a jelöltet felvették. 1988-ra – amikor én beléptem a jezsuitákhoz – a dolgok jelentősen megváltoztak. A felvételi folyamat része volt egy sor pszichológiai teszt, a rend pedig részletes jelentést kapott az eredményekről. A jelöltektől részletes önéletrajzot, hat baráti/munkatársi ajánlást, egészségügyi igazolást és sok egyebet is kértek.”[9]

Enzo Bianchi már idézett cikkében azt kéri a papnevelőktől, hogy ne fukarkodjanak az alapos, személyre szabott képzéshez szükséges idővel és erőfeszítéssel, és ne engedjenek a szűrés és képzés színvonalából. Ez az elsődleges kötelességük, melyet az egyház ruház rájuk: „E kötelesség tudatosítása nagyobb éberséghez kell, hogy vezessen a hivatástisztázás terén, hiszen férfiak és nők felhatalmazást kapnak arra, hogy törékeny kultúránkban az egyházat képviseljék. Nem mindenki alkalmas a papságra vagy a szerzetesi életre.”[10]

Az egységes képzési program hiánya katasztrofális következményekhez vezethet. Stephen J. Rossetti, a Marylandi Szent Lukács Intézet korábbi elnöke és ügyvezető igazgatója elsősorban olyan papokkal foglalkozott, akik mindenféle nehézségekkel és problémákkal küszködtek – beleértve a szexuális visszaélésre való hajlamot. Rossetti leírta, hogy azoknak a papoknak, akiket a Szent Lukács Intézetben kezeltek – élettörténetük és problémáik sokfélesége mellett – volt egy közös vonásuk: lelki életük elszakadt életük többi dimenziójától. „Ékesszólóan beszélnek a lelki útról, ám szavaik nem személyes életükből fakadnak. A valóságban üres a lelki életük. Sajnos láthattuk, hogy ha a személyiségformálás kimarad papjaink képzéséből, az pusztító következményekkel jár az egyházra és a társadalomra nézve.”[11]

A papok és szerzetesek nehézségei gyakran nem spirituális természetűek, hanem inkább az érzelmi élet, a megélt tapasztalatok és az emberi kapcsolatok terén mutatkoznak meg. A mély személyes sebek sokáig rejtve maradhatnak, majd egy adott pillanatban vulkánként törhetnek elő, azt a benyomást keltve, mintha a sokéves képzés, a tanulmányok, az ima, a lelkigyakorlatok és a szentségi élet mind csak sziklára hulló esővíz lett volna, amely meg sem érintette a személyiség mélységeit.

XVI. Benedek pápa korábban már említett pásztorlevelében kiemelte a megfelelő papképzés hiányát a sok tényező közül, melyek a visszaélések által kiváltott súlyos krízishez, illetve a papi önazonosság és eszmények elvesztéséhez vezettek. „Csak úgy állíthatunk fel világos diagnózist és találhatjuk meg a hatékony gyógymódot, ha gondosan megvizsgáljuk a jelenlegi válságot kiváltó számos okot. Bizonnyal ezek közé sorolhatók a következők: elégtelen eljárások a papságra és szerzetességre jelentkezők alkalmasságának megállapítására; elégtelen emberi, erkölcsi, intellektuális és lelki nevelés a szemináriumokban és a noviciátusokban; a papság és más, tekintéllyel rendelkező személyek előnyben részesítésének társadalmi tendenciája, valamint a helytelen aggódás az egyház jó híréért és a botrányok elkerülése érdekében.”[12]

Olyan képzésre van tehát szükségünk, amely képes foglalkozni a jelölt személyiségének valamennyi alapvető dimenziójával (emberi, lelki, intellektuális és lelkipásztori), anélkül, hogy elhanyagolná az érzelmi és szexuális érettség dimenzióját. Világos, hogy ez túlterjed a szexuális visszaélések konkrét kérdésén. Ugyanennyire fontos, hogy felkészült és kiegyensúlyozott nevelők legyenek, akik rendelkeznek azzal az evangéliumi szabadsággal, mely képessé teszi őket arra, hogy életükkel is tanúsítsák az általuk hirdetett értékeket.

Ez a kötet néhány alapvető kritériumot javasol a felmerült kérdések megválaszolásának segítésére. E kérdések kétségtelenül nehezek és összetettek, ugyanakkor elengedhetetlenek az egyház és a társadalom további életéhez. A probléma fent említett szempontjait a következő fejezetekben fogjuk tárgyalni, olyan cikkek és tanulmányok feldolgozásának segítségével, melyek az elmúlt években láttak napvilágot, elsősorban a La Civiltà Cattolica című, kéthavonta megjelenő folyóiratban.

Szándékunk szerint e könyv – mely minden bizonnyal hasznosnak bizonyul majd a hivatástisztázás folyamatában – bemutatja az egészséges, kiegyensúlyozott és érett személyiséget. Az ilyen személy mély és meghitt kapcsolatban van az Úr Jézus Krisztussal, miközben arra törekszik, hogy – Szent Pál imája szerint – „Isten embere tökéletes és minden jótettre kész legyen (2Tim 3, 17).

I. fejezet

A pedofília problémájának pszichológiai megközelítése[13]

A pedofília, a perverzió, a deviancia, illetve a parafília fogalmában van néhány közös vonás. Valamennyi megnevezés a szexualitás zavarára utal, melynek következtében az egyén speciális helyzetekben jut szexuális izgalomhoz: például tárgyak vagy ruhák nézegetése (fetisizmus), az ellenkező nem ruháinak viselése (transzvesztizmus), mások szexuális aktusának meglesése (voyeurizmus), önmaga mutogatása (exhibicionizmus), mások megalázása és bántalmazása (szadizmus és nemi erőszak), illetve gyermekek és serdülők molesztálása, bántalmazása vagy a velük létesített szexuális kapcsolat (pedofília vagy efebofília) révén.

A Mentális rendellenességek kórmeghatározó és statisztikai kézikönyve negyedik, átdolgozott kiadása (DSM-IV-TR), melyet az Amerikai Pszichiátriai Társaság adott ki 2000-ben, a két előző (1987-es és 1994-es) kiadással összhangban, kerüli a „perverzió” és „deviancia” elnevezéseket, mivel ezeket a fogalmakat túlságosan ítélkezőnek és moralistának – éppen ezért tudománytalannak – tartja; egyedül a „parafília” elnevezést őrizte meg. Ugyanezt az irányt követi a Betegségek nemzetközi osztályozása (BNO-10), melynek a tizedik revíziója 1992-ben jelent meg Genfben.

A parafília jelenségeit a klinikai rendellenességek közé sorolják (DSM, Axis I), olyan zavarok közé, melyeket „első alkalommal csecsemő-, gyermek- vagy serdülőkorban diagnosztizálnak”.[14] E rendellenességek jelentős hatással vannak a psziché működésére, és akár pszichotikus reakciókhoz is vezethetnek: skizofréniához, hangulatzavarokhoz, szorongásos zavarokhoz, disszociációhoz, szerfüggéshez vagy demenciához.

A pedofília meghatározása: tizenhárom év alatti gyermekek iránt érzett heves szexuális késztetés, és a velük végzett szexuális cselekményekre irányuló, szexuálisan ingerlő fantáziálás, mely legalább hat hónapon keresztül folytatódott, tizenhat éves vagy ennél idősebb egyénnél. Ez „a magatartási minta általában krónikus, különösen a fiúkhoz vonzódó egyének körében. A visszaesés aránya a fiúkhoz vonzódó pedofil egyéneknél mintegy kétszer akkora, mint a lányokhoz vonzódók körében.”[15] Kölcsönhatás figyelhető meg a pedofília és más parafíliák – például az exhibicionizmus, a voyeurizmus, a szexuális erőszak és az alkoholizmus – között. A pedofília áldozatainak hatvan százaléka fiú.[16]

Pszichodinamikai szempontból a pedofília egyik fontos jellemzője a kortárskapcsolatok elszegényedése. A pedofil egyén azért vonzódik a gyermekekhez, mert ők gyöngébbek és engedékenyebbek. Ez a vonzalom rejtett kisebbrendűségi érzésről árulkodik, hiszen „a lelki egészség egyik legerősebb jele az egykorúakkal való bensőséges és kielégítő kapcsolatok megléte”.[17] A pedofil ember szeretettárából hiányzik az érett szeretetre jellemző tisztelet, amely nem akarja birtokolni a másikat, és elismeri annak különálló egyéniségét. Az igazság az, hogy a pedofil személy „nem törődik a gyermekkel, csupán uralkodni akar rajta. Ahogy a gyermek felnő, ez a »szeretet« megszűnik, mert a pedofil ember csak gyerekekkel érzi jól magát, akik fölött hatalmat gyakorolhat.”[18]

A probléma nem abból fakad, hogy egy felnőtt hosszú időt tölt gyermekek társaságában, vagy őszinte érdeklődést mutat irántuk. A szülők, tanárok, edzők és papok nevelési, szakmai vagy lelkipásztori tevékenységéhez hozzátartozik, hogy őszintén érdeklődjenek a gyermekek iránt, és időt töltsenek velük. Ez az érdeklődés csak akkor válik aggasztóvá, ha a felnőtt életében nincs másfajta társas érintkezés, különösen ha kényelmetlenül érzi magát más felnőttek társaságában, netán el is szigetelődik tőlük; ez másfajta érdeklődésre és hajlamokra utal. „A tisztázáshoz érdemes feltenni a kérdést: »Kivel tölti szabad idejét és évi szabadságát?« A pedofil és efebofil hajlamú személyek nagy valószínűséggel a kiskorúakat részesítik előnyben. Az egészséges felnőttek viszont más felnőttek társaságát keresik. […]. A gyermekekkel szembeni szexuális visszaélésre hajlamos személyek kiszűrését célzó pszichológiai állapotfelmérések alkalmával mindig megkérdezem a klienseket, hogy ki a legjobb barátjuk. Ilyenkor nemritkán egy kiskorút neveznek meg. Afelől is szoktam érdeklődni, hogy melyek a legfontosabb kapcsolataik. Vannak, akik ilyenkor is kiskorúakat említenek. Személyiségük gyakran passzív, zárkózott, függőségre hajlamos, a felszínen alázatos és engedékeny, de viselkedésükkel valójában az a szándékuk, hogy elöljáróik kedvében járjanak, és elrejtsék bizonytalanságaikat.”[19]

Egy másik fontos ráutaló jel, ha az illető serdülőkorát erőszakos, antiszociális viselkedés jellemezte, valamint életkorának nem megfelelő szexuális érdeklődést mutatott, amely megnyilvánult beszédmódjában, fantáziáiban és kapcsolataiban. Akik maguk is visszaélés áldozatai voltak, hajlamosak a csábító viselkedésre – nagyrészt tudattalanul. Számukra gyakran ez az egyetlen mód a társas érintkezésre, vagy arra, hogy felhívják magukra a figyelmet. „Általános meggyőződés, hogy a gyermekkori szexualizált viselkedés intő jel is lehet, amely felnőttkori visszaélés veszélyére utalhat. A helytelen, szexualizált viselkedés jelei: szexuális természetű érintkezés játékszerekkel vagy állatokkal; fixáció szexuális dolgokra, kényszeres önkielégítés és szexuális tevékenységek iránt mutatott egészségtelen érdeklődés.”[20]

A hiperszexualitás sajnos megakadályozza a megfelelő érzelmi fejlődést, az érzelmek hibernálódnak, így nehézzé válik a baráti kapcsolatok, a meghittség, a gyöngédség és az önátadás fejlődése. Ez akkor történik meg, amikor a szex válik a mély önkifejezés egyetlen eszközévé.

A pedofil személyiség

Nem könnyű pontos leírást adni a pedofil egyén személyiségéről, hiszen a szexuális visszaélések elkövetői ritkán fedik fel gondolataikat vagy belső hajlamaikat. A szégyen és a következményektől való félelem miatt az erőszakos visszaélések is gyakran titokban maradnak. A legfrissebb kutatások szerint a visszaélések elkövetőinek döntő többsége férfi. Az olasz statisztikákból kiderül, hogy a visszaélések zöme (84–90 százalék) a családban történik, ráadásul az esetek 27 százalékában az elkövető szoros családtag, tehát vérfertőzésről van szó.[21] A kutatásból az is kiderült, hogy a legtöbb hivatalosan benyújtott panasz serdülő- és kiskorú áldozatokkal szemben elkövetett szexuális visszaéléssel kapcsolatos: a feljelentések 30 százalékában pedofília, 30 százalékában efebofília szerepel.[22]

Seymour és Hilda Parker incesztuskutatása, melynek során szexuális visszaélést elkövető ötvennégy apát – akik közül huszonnyolc biológiai és huszonhat nevelőapa volt – hasonlítottak össze nem vérfertőző apák egy csoportjával, megvilágított néhány közös vonást a bántalmazók személyiségében. Problematikus kapcsolatuk volt saját szüleikkel (ridegség, távollét, hiányzó szülő, erőszak, szexuális visszaélések), és képtelenek voltak érzelmi kötődésre – ami megnyilvánult a saját gyermekeikkel való fizikai érintkezés hiányában is, valamint a szegényes felnőttkapcsolatokban, az alkoholizmusban vagy szerfüggésben. „A kutatási eredmények arra utalnak, hogy a gyermekkel szexuálisan visszaélők saját gyermekeikkel kapcsolatos észlelései különböznek a nem bántalmazókéitól […]. Kiderült, hogy a szexuális visszaélést elkövető szülők hajlamosabbak rossz szándékot feltételezni gyermekeikről, mint a normális szülők, még akkor is, ha a gyermek viselkedése megfelel fejlődési szintjének. Továbbá a szexuálisan visszaélő szülőknek kevesebb reális rálátásuk van arra, hogy mi a gyermekeik fejlődési szintjének megfelelő magatartás, és stresszesebben is hat rájuk gyermekeik viselkedése, mint a többi szülőre.”[23] Szintén problematikusak lehetnek az alacsony érzelmi szintű szülő-gyermek kapcsolatok. Ezek általában a gyermekkorban elszenvedett erőszakkal vagy a korai elhagyással függenek össze (különösen, ha ez az elválasztás kritikus időszakában történt), melynek következtében a felnőtt nem oldotta fel ödipális konfliktusát, és bizonytalanul viszonyul saját testéhez. A nem vérfertőző apák ezzel szemben gazdag érzelmi kapcsolatot alakítottak ki gyermekeikkel, és sokkal több odafigyeléssel, körültekintéssel foglalkoztak velük.

A fentiek fényében tehát döntő jelentőségű, hogy a szülők egészségesen élik-e meg szülői szerepüket, vagy pedig egészségtelen családi dinamikát alakítanak ki. Az apa és az anya együttműködésén alapuló családi rendszert például alááshatja, ha a gyermek kénytelen magára venni a pótférj vagy pótfeleség szerepét. „Bár a felelősség mindig személyes, a pszichológiai dinamikát érthetővé teszik az idevezető tényezők: a feleség elidegenedik házastársától, vagy (idő előtt) eltávolodik lányától, a pár tagjai fokozatosan feladják házastársi szerepüket, az apa már nem annyira szülő, hanem egyre inkább lánya társává válik. Az esettanulmányokból kiderül, hogy a vizsgált vérfertőző eseteknek szinte a felében problémák mutatkoztak a házasságban, és a házastársi kapcsolat egy ideje szünetelt. Ilyenkor tehát az incesztus a házaspár problémáinak hathatós szabályozójává válik.”[24]

Egy másik, kutatások által bizonyított tény, hogy a pedofil egyének gyermekkorukban gyakran maguk is – legtöbbször férfi által elkövetett – szexuális visszaélés áldozatai voltak.[25] Egy kutatás szerint valamiféle flashback vagy ismétlési kényszer kontrollálhatatlan késztetést teremt arra, hogy az egyén visszatérjen a múltba, a bűncselekmény helyszínére, hogy ezúttal másként élje át az eseményt, és egy pillanatra enyhüljön gyötrelme.A szexuális visszaélést elkövető felnőttek között a gyermekkorukban bántalmazást elszenvedettek aránya szinte háromszoros a többiekhez képest.[26] Hasonló arány figyelhető meg a bűnözői magatartásban, emellett az ilyen személyek feltűnően nagyobb számban szenvednek mentális zavaroktól, s körükben nagyobb az öngyilkosság kockázata is. Ezek az adatok arra utalnak, hogy a gyermekkorukban szexuális visszaélést elszenvedett egyének súlyos pszichológiai és mentális sebeket hordoznak.[27]

Jóllehet az elkövetők közül sokan maguk is visszaélés áldozatai voltak gyermekkorukban – nemcsak szexuális bántalmazásokra gondolunk, hanem arra is hogy az illetők családját fizikai és szóbeli erőszak, a gyöngédség és kommunikáció hiánya jellemezte –, azt is ki kell jelenteni, hogy az egykori áldozatok nem válnak valamennyien elkövetővé. Úgy tűnik, ez nagymértékben függ attól, hogy mennyi idős volt az áldozat, amikor a visszaélés megesett, milyen kontextusban történt a bántalmazás, elszigetelt eset volt-e, vagy ismétlődő, illetve hogy az elkövető ismeretlen volt-e, vagy pedig a gyermek számára fontos személy. Végül sok függ attól is, hogy maga az áldozat miként értelmezi és dolgozza fel a traumát. Egy stabil és kiegyensúlyozott pszichével rendelkező személy, aki hatékonyan küzd meg a stresszel, illetve támogatást kap családja és barátai részéről, s meg is tudja osztani velük ezt a traumáját, nagyobb sikerrel képes feldolgozni a visszaélést, és távolságot nyerni tőle. A pszichológia ezt rezilienciának hívja, ami a nehézségekkel való adaptív, rugalmas szembenézést jelenti.[28] Ez a képesség teszi lehetővé az esemény feldolgozását, segít megtörni az ördögi kört, és megnyitni az utat a különböző lehetőségek előtt.

Minden bizonnyal oly sokféle és összetett tényezőt kell tekintetbe venni, hogy még ezekben az esetekben is lehetetlen egyszerű ok-okozati összefüggést megállapítani.[29]

Pedofília a katolikus papok körében

2000-től 2010-ig mintegy háromezer olyan visszaélésről érkezett feljelentés a Hittani Kongregációhoz az elmúlt ötven évre visszamenőleg, amelyet katolikus papok követtek el. Amint azt a Vatikán főügyésze, Monsignor Charles J. Scicluna kifejtette, „az esetek 60 százalékában efebofíliáról – vagyis azonos nemű serdülőkkel szemben elkövetett szexuális visszaélésekről – van szó; 30 százalékukban heteroszexuális kapcsolatról; és 10 százalékukban a szó szoros értelmében vett pedofíliáról, vagyis serdületlen gyermekekkel szemben elkövetett visszaélésekről. Ez azt jelenti, hogy mintegy háromszáz olyan eset történt kilenc év alatt, melyek kapcsán szigorú értelemben vett pedofíliáról beszélhetünk.[30]

Az adatok elemzése megerősít bizonyos, már említett tényezőket. Egy kutatásból, melyet szexuális visszaélést elkövető harminchat pap esetében végeztek – 69 százalékuk katolikus pap volt –, kiderült, hogy döntő többségük esetében az áldozatok kiskorú fiúk voltak (83 százalék), 19 százalékuk kiskorú lányokkal, 3 százalékuk pedig mindkét nembeli kiskorúakkal szemben követett el visszaéléseket. Az áldozatok 48 százaléka tizennégy évesnél fiatalabb volt.[31] További közös elem, hogy az elkövetők többsége maga is visszaélés áldozata volt gyermekkorában.[32] Az egyházmegyék közül a bostoni főegyházmegyében volt a legtöbb vádemelés a pedofil visszaélésekre vonatkozóan: az összes pap mintegy 2 százaléka ellen. Ezek megalapozottságáról nincsenek pontos adataink.[33]

Akkor hát mi a magyarázata annak, hogy a média szinte kizárólag a katolikus egyházon belül történt visszaélésekre összpontosít, holott ezek száma alig haladja meg az összes jelentett eset 3 százalékát?[34]

A válasz talán abban rejlik, hogy a társadalom ma is nagy jelentőséget tulajdonít a papok vallási, nevelési és erkölcsi szerepének. Amikor papok követnek el ilyen bűncselekményeket – még akkor is, ha statisztikailag kisebb számban –, ez nagyobb felháborodást és haragot vált ki az emberekből, és aláássa a papi szolgálat hitelét. Következésképpen – a pap személyének szimbolikus jelentősége miatt – magának a papság intézményének a hitele szenved csorbát.[35] De vannak más okai is annak, hogy az egyházon belüli visszaélési botrányok ekkora figyelmet kapnak, és ezeket az okokat bizonyos napilapok és folyóiratok nem is rejtik véka alá.

Nyilvánvaló, hogy az erkölcsről és szexualitásról szó egyházi tanítást sokan nem osztják, és ők ellenszenvvel nézik az egyház társadalmi befolyását, és szívesen hiteltelenítenék, illetve elhallgattatnák az egyházat. Az a beható részletesség, amellyel bizonyos médiumok beszámolnak az egyes papok által elkövetett bűncselekményekről, finoman azt sugallja, hogy az e papok által képviselt tanítás értéktelen, és nem kell vele törődni.[36]

Mindezek fényében sokan vélik úgy, hogy a pedofília vádjával bűnösnek talált katolikus papokat fel kellene függeszteni a papi szolgálatból, és a Vatikánt sok kritika éri, amiért ezt nem teszi meg. Erre az intézkedésre az egyházjog kétségkívül lehetőséget ad, noha nem egyszerű folyamatról van szó.[37] Ám fontosabb feltenni a kérdést, hogy vajon ez a lépés szolgálná-e legjobban a lehetséges áldozatok, a gyermekek, illetve az elkövetők javát. Ugyanis a mindenféle ellenőrzés nélkül a társadalomba visszatérő, magukra hagyott elkövetők gyakran követnek el további visszaéléseket. Pontosan ez történt James Porter, a Fall River-i egyházmegye korábbi papja esetében (Massachusetts, USA). Miután felfüggesztették a papi szolgálatból, a világi hatóságok nem követték nyomon a sorsát. Porter megházasodott, majd hamarosan feljelentették gyermekei bébiszitterének zaklatásáért.[38]

A pedofil személyiségre jellemző pszichológiai vonások

Az előzőkben már említettünk néhány lehetséges jelet, amely pedofil viselkedésre utalhat – ezek igazolására alkalmas diagnosztikai eszköz a mélyinterjú. Az igazolásra azért is szükség van, mert a pedofil ember gyakran nehezen érthető, összetett személyiség. „A szexuális bűncselekményeket elkövetőket – akár papok, akár világiak – a legtöbbször látszólag semmi sem különbözteti meg a többi embertől. Ezt erősítik meg az általános klinikai állapotfelmérő interjúk és az objektív pszichológiai tesztek is, mint amilyen a Minnesota Multiphasic Personality Inventory 2 (MMPI-2).”[39] Ezzel szemben a mélyinterjúk részeként alkalmazott projektív tesztmódszerek hasznosabb eszköznek bizonyulnak a súlyos pszichológiai problémák felismerésében, melyek gyökerei a többé-kevésbé felszínes látszat mögött rejlenek. A Rorschach-teszt, a Tematikus Appercepciós Teszt (TAT) és a mondatkiegészítő teszt (Rotter) képes felfedni a pedofil hajlamot mutató személyek védekező rendszere mögött megbújó kognitív, érzelmi és hangulati zavarokat.

Fontos azonban, hogy mindezekből az eredményekből ne vonjuk le automatikusan a következtetést, miszerint az illetőnek hajlama van a pedofíliára. Ezek inkább jelek, amelyeket az illető személy szexuális előéletének megismerését célzó interjú során kibontakozó történet összefüggésében kell értelmeznünk.

Elemzésében Stephen J. Rossetti ismertet néhány visszatérő elemet a szexuális visszaélések dinamikájában, melyek lehetséges jelekként értelmezendők arra nézve, hogy a személyiség bizonyos területeinek integrációja nem történt meg. A szerző hat elemet hangsúlyoz, melyek mindegyike körültekintő figyelmet érdemel; hat vészjelről van tehát szó, melyek egyben össze is foglalják mindazt, amiről a fentiekben szó volt. .

1. Zavarodottság a szexuális irányultság terén

Ez a zavarodottság annak kapcsán kerülhet felszínre, hogy az alany képtelen elfogadni saját – szégyent és tagadást kiváltó – érzéseit, különösen, amikor az interjú során arra kérik, hogy beszéljen szexuális fantáziáiról. „Szörnyű szembenézni valakinek azzal a ténnyel, hogy a kiskorúak szexuális izgalmat keltenek benne. Sokkal kényelmesebb teljesen elnyomnia ezeket az érzéseket […] Az interjú során, amikor szexuális irányultságukról kérdezzük ezeket az egyéneket, válaszaik zavarosak, homályosak lehetnek, esetleg minden meggyőződést nélkülöznek.”[40]

Ha valaki egyszerűen kijelenti, hogy a felnőttekhez vonzódik – még ha így is van –, ez önmagában még nem oszlatja el a mélyben rejlő zavarodottságot. Ahogy ezt már korábban említettük, a gyermeket zaklatók gyakran házasságban élnek, és akár saját gyermekeik is vannak. A pszichológiai profil megalkotásakor ez a tény önmagában nem zárja ki a pedofíliát.

Noha a szexuális irányultsággal kapcsolatban megtapasztalt bizonytalanság nem feltétlenül utal pedofil hajlamra, nyilvánvaló, hogy a papi vagy szerzetesi életre készülőket e területen folyamatosan figyelemmel kell kísérni, különösen a képzés kezdeti éveiben. Ezen a téren az ambivalencia – különösen, ha elhúzódóan, a felnőttkorig megmarad – nem jó jel azok esetében, akik a papi életet szeretnék választani.

2. Gyerekes érdeklődési területek és viselkedés

Mint már láttuk, egy másik fontos vészjel, ha az egyén kapcsolati törekvései, vágyai és fantáziái szinte kizárólag gyermekekre irányulnak. A szexuális visszaélést elkövető egyén – bár látszólag felnőtt – pszichológiai értelemben megreked a gyermekkorban. „Egy négygyermekes anya, akinek a férje pedofil volt, arról panaszkodott, hogy öt gyermekről kell gondoskodnia […] Néha hasznos lehet, ha kifaggatjuk a gyermekmolesztálással vádolt felnőtteket hobbijaikról, vagy arról, hogy milyen filmek tetszettek nekik az utóbbi időben […] Egy éretlen gyermek pszichológiai szintjén megrekedt felnőtt hatalmas vonzerőt jelenthet a gyermekek számára […] Voltaképpen ők maguk is gyermekek.”[41]

Tehát nem önmagában az a tény aggasztó, ha valaki sok időt tölt gyermekek között, hanem inkább az, ha az életéből hiányoznak a felnőttekre jellemző érdeklődési körök, kapcsolatok és attitűdök.

3. A kortárskapcsolatok hiánya

Ez szorosan kapcsolódik az előző ponthoz, és bővebb magyarázattal szolgál. Amikor egy felnőtt ember kizárólag kiskorúakkal foglalkozik a szabad idejében, csak velük barátkozik, és a szabadságát is velük tölti, ez erőteljesen arra utal, hogy érzelmi, intellektuális és imaginatív élete lényegében megrekedt egy éretlen gyermek szintjén. Ez tehát egyike annak a hat fontos riasztó jelnek, amely a pedofília eshetőségére utal egy felnőtt személyiségében. Sok minden kiderülhet további kérdések segítségével: „Milyen gyakran találkozik a legjobb barátjával? Mit szoktak csinálni együtt?”[42]

Ismét csak elmondható, hogy nem az a riasztó jel, ha valaki mindenféle tevékenységben, játékban részt vesz gyermekekkel (hiszen ezek maguktól értődően hozzátartoznak a neveléshez), hanem az, ha nem tart fenn kapcsolatot, nem szervez közös tevékenységeket és szabadidős programokat más felnőttekkel. Ez az érettség hiányára és a normális pszichológiai fejlődés elmaradására utal.[43]

4. Szélsőséges tapasztalatok a szexuális fejlődés során

Az egyén szexuális előéletének megismerése kulcsfontosságú az előzőkben említett több elem megértéséhez. Fontos felfigyelnünk arra, ha az illető vonakodva szól vagy egyáltalán nem akar beszélni szexuális tapasztalatairól, különösen, ha szélsőséges élményei is voltak – netán szokatlan szexuális természetű játékokban vett részt gyermek- és serdülőkorában. Az efféle élmények segítenek megértenünk a korábban már említett hiperszexuális magatartásra való hajlamot. Akik gyermekkorukban visszaélés áldozatai voltak, gyakran félreérthető, csábító üzeneteket küldenek (akár szándéktalanul is), mivel kizárólag szexuális értelemben tanultak meg kapcsolódni másokhoz és kifejezni önmagukat. Ezek az egyének felnőttkorukban hajlamosak megismételni azt, amit gyermekként átéltek.

Hasonlóan káros következményekkel járhat a szexualitással kapcsolatban rideg és elfojtó előtörténet, különösen, ha az egyén végül úgy dönt, hogy tagadja szexuális jellegű gondolatait és érzéseit. A lelki dinamika terén átélt szélsőségek nagyjából azonos eredményre vezethetnek. „Megfigyeltem, hogy sokan azok közül, akik szexuális visszaélést szenvedtek el gyermekkorukban, két szélsőség valamelyikét élték meg: gyermekként vagy túlságosan sok szexuális stimuláció érte őket, vagy pedig szinte semmiféle szexuális élményről nem képesek beszámolni […] Emlékszem egy pedofilra, aki olyannyira szégyellte szexualitását, hogy megfogadta: úgy fog élni, »mint egy angyal«. Azt mondta, az ima és Isten kegyelme révén ő már túljutott a szexuális vágyakon. Sőt, meggyőződése volt, hogy egy valóban szent embernek nincsenek is szexuális küzdelmei. Végül ez az angyal elbukott.”[44]

Pascal pontosan erről a jelenségről beszélt, amikor azt mondta, hogy az ember valahol félúton van az angyal és az állat között, ám bajai akkor kezdődnek, amikor azzal áltatja magát, hogy angyal – mert akkor végül úgy fog viselkedni, mint egy állat.[45]

5. Erőszak vagy deviáns szexuális élmények megtapasztalása

A szexuális visszaélést elkövetők többsége – ahogy erről már szó volt – maga is bántalmazást szenvedett el, körülbelül annyi idős korában, mint azok a gyermekek, akikhez vonzódik. De lehetnek más erőszaktapasztalatok is a múltjukban, például a gyöngédség hiánya, erőszakos testi fenyítés, vagy az, ha ismételten kénytelenek voltak ilyen események tanúi lenni.

Problematikus helyzetek alakulhatnak ki akkor is, ha hiányoznak a gyermekek és a felnőttek közötti egészséges határok, különösen az intimitás terén. A pornográfia erőszakos szexualitásról szóló üzenetet közvetít, ezért fogyasztása – akár magányosan, akár csoportban történik – a későbbiekben szintén erőszakos, zaklató magatartáshoz vezethet.

6. Szélsőségesen passzív, zárkózott, alkalmazkodó és függő személyiség

E személyiségvonások a kiskorúakkal szexuális visszaélést elkövetők többségénél megtalálhatók. Félnek csalódást okozni másoknak, különösen a tekintélyszemélyeknek, ebből kifolyólag pedig bármilyen elszenvedett igazságtalansággal kapcsolatos haragjukat elfojtják – különösen igaz ez azokra, akik gyermekként maguk is áldozatok voltak –, és ez vezet az erotizált dühkifejezéshez, ami a perverzió gyakori tulajdonsága.

Az agresszió integrálása – melyet gyakran figyelmen kívül hagynak – központi fontosságú, és a spiritualitás, illetve a keresztény hivatás szempontjából sokkal nagyobb figyelmet igényel. „Noha a keresztény spiritualitásban sajátos helye van a valódi engedelmességnek és önmegtagadásnak, e függő és kényszeres egyének nem találják meg a szabadságot önmegtagadásaikban. Saját félelmeik rabjai. Ez a személyiségvonás a korábban már említett intő jelek – szegényes kortárskapcsolatok és gyerekes magatartás – sorába illik. Amikor valaki elégtelennek érzi magát más felnőttek társaságában, ezeket az érzéseit nyájas és alkalmazkodó viselkedés mögé rejtheti. Mivel az ilyen emberek gyakran úgy érzik, hogy nem képesek kifejezni valódi önmagukat, igyekeznek olyanná válni, amilyennek mások akarják látni őket […] Bár a kiskorúakkal szexuálisan visszaélők között sokféle személyiségtípus előfordul, az egyik gyakorinak tűnik az egyház szolgálatában álló férfi elkövetők között. A pszichoszexualitásról szóló interjú során a szakembernek éberen kell figyelni azokat a jeleket, amelyek arra utalnak, hogy az alany túlzottan passzív, önállótlan és alkalmazkodó.”[46]

Jegyzetek

1  XVI. Benedek pápa pásztorlevele az írországi katolikusokhoz. 2010. március 19. Magyar nyelven: http://uj.katolikus.hu/konyvtar.php?h=236

2  „Senki sem várja el, hogy a bentlakásos iskolák ügyében illetékes miniszter találkozzék azokkal a diákokkal, akikkel szemben egyes tanárok és munkatársaik visszaéléseket követtek el, és kifejezze »fájdalmát és szégyenkezését«. Ugyanez igaz a hajótársaságokra, hiszen köztudomású, mik történnek néha hajókra felvett gyerekekkel. Az ifjúsági sportcsapatok által használt öltözők és zuhanyzók is vonzzák a felnőttek egy jól körülhatárolható csordáját, e sportcsapatok szervezői mégsem szokták nyilvánosan kifejezni bánatukat.” V. MESSORI: “Un dolore vero per ridare fiducia”. Corriere della Sera, 2010. április 19., p. 1.11).

3  American Psychiatric Association: Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders [Mentális rendellenességek kórmeghatározó és statisztikai kézikönyve]. Fourth Edition (DSM-IV-TR). APA, Washington, 2000.

4  Lásd a II. fejezetet.

5  S. J. ROSSETTI: A Tragic Grace: The Catholic Church and Child Sexual Abuse. The Liturgical Press, Collegeville, Minnesota, 1996, p. 65. Ez azt jelenti, hogy lehetetlen varázsütésre legyőzni a problémát.

6  Az Európa Parlament zöldfrakciójának jelenlegi vezetője, Daniel Cohn-Bendit, aki az 1968-as francia diáklázadások karizmatikus vezetője volt, maga állította, hogy tanár korában nemcsak buzdított kiskorúakat szexuális cselekményekre, hanem maga is gyakorolt ilyeneket velük. Mario Mieli, az olaszországi homoszexuális mozgalom ideológusa és alapítója, az Einaudi kiadó által megjelentetett kultikus könyvében azt állította, hogy egy felnőtt és egy kiskorú közötti szex mindkettejük számára „megváltó tett”. Sartre, de Beauvoir, Foucault, Jack Lang – későbbi francia miniszter – más értelmiségiekkel együtt aláírtak egy híres petíciót, amely a szexuális szabadság jegyében a kiskorúakkal és gyermekekkel folytatott kapcsolat dekriminalizálását követelte. A „mesterek” mindezzel egy hosszú európai hagyományt keltettek életre. V. MESSORI: „Un dolore vero per ridare fiducia”, i. m. II. Ennek kapcsán lásd még a II. fejezetet.

7  E. BIANCHI: “Pedofili: l’umiliazione evangelica”. La Stampa, 2010. március 14, p. 9.

8  NAGY SZENT GERGELY: A lelkipásztorság kézikönyve. Szent István Társulat, Budapest, 1944, pp. 6–7.

9  J. MARTIN SJ: “How could it happen? An analysis of the catholic sexual abuse scandal”. In M. FRAWLEY-O’DEA – V. GOLDNER (eds.): Predatory Priests: Silenced Victims The Sexual Abuse Crisis and the Catholic Church. The Analytic Press, London, 2007, pp. 140–141.

10  E. BIANCHI: “Pedofili: l’umiliazione evangelica”, i. m. p. 9.

11  S. J. ROSSETTI: “From Anger to Gratitude: Becoming a Eucharistic People: The Journey of Human Formation”. A pápai Gergely Egyetemen tartott konferencia, 2004. március 26.

12  XVI. Benedek pápa pásztorlevele az írországi katolikusokhoz, i. m. n. 4.

13  E fejezet rövidebb változata megjelent a La Civiltà Cattolica című folyóiratban: 2010/II., pp. 211–222.

14  American Psychiatric Association: Diagnostic and Statistical Manual of Mental Disorders, i. m. p. 13.

15  Uo. [302.2.] p. 571. WORLD HEALTH ORGANISATION: The ICD-10 Classification of Mental and Behavioral Disorders (WHO, Geneva, 1992, [F. 65.4].

16  Vö. H. I. KAPLAN – B. J. SADOCK: Psichiatria: Manuale di scienze del comportamento e psichiatria clinica. Centro Scientifico Internazionale, Torino, 2001, vol. 1, p. 704. G. G. ABEL – M. MITTELMAN – J. V. BECKER: “Sexual offenders: Results of assessment and recommendations for treatment”. In M. H. BEN-ARON – S. J. HUCKER – C. D. WEBSTER (eds.): Clinical Criminology: The Assessment and Treatment of Criminal Behavior. Clarke Institute of Psychiatry, Toronto, 1985, pp. 191–205.; R. LANGEVIN – P. FEDOROFF: Report to the Ontario Mental Health Foundation: A 25-year follow up study of sex offender recidivism, Phase I, 2000; D. PAITICH – R. LANGEVIN – D. FREEMAN – K. MANN – L. HANDY: “The Clarke SHQ: A clinical sex history questionnaire”. Archives of Sexual Behavior, 6 (1977), pp. 421–436.

17  S. J. ROSSETTI: “Some Red Flags for Child Sexual Abuse”, Human Development, 15 (1994), p. 8.

18  K. HANSON: “Prognosis: How Can Relapse Be Avoided – Discussion”, In K. HANSON – F. PFÄFFLIN – M. LÜTZ (eds.): Sexual Abuse in the Catholic Church: Scientific and Legal Perspectives. Editrice Vaticana, Città del Vaticano, 2004, p. 149.

19  S. J. ROSSETTI: “Some Red Flags for Child Sexual Abuse”, i. m. pp. 7., 8., 10.

20  A. SALVATORI – S. SALVATORI: L’abuso sessuale al minore e il danno psichico: Il vero e il falso secondo la rassegna della letteratura internazionale. Giuffrè, Milano, 2001, p. 187. Vö. R. LUSK – J. WATERMAN: “Effects of Sexual Abuse on Children”. In K. MACFARLANE – J. WATERMAN (eds.): Sexual Abuse of Young Children. Guilford Press, New York, 1986, pp. 15–29.; A. SALTER: Treating Child Sexual Offenders and their Victims: A Practical Guide. Sage, Beverly Hills, 1988; A. BENTOVIM (ed.): Child Sexual Abuse within the Family: Assessment and Treatment. Wright, London, 1988.

21  Vö. R. BLANCHARD – P. KLASSEN – R. DICKEY – M. KUBAN – T. BLAK: “Sensitivity and Specificity of the Phallometric Test for Pedophilia in Non-admitting Sex Offenders”. Psychological Assessment, 13 (2001), pp. 118–126.; R. LANGEVIN – R. WATSON: “Major Factors in the Assessment of Paraphiliacs and Sex Offenders”. Sex Offender Treatment, 23 (1996), pp. 39–70. Hasonló adatokat mértek Olaszországban: „1999-ben az 522 jelentett esetben az elkövetők közül 357-et ismert áldozata; 338 közeli családtag volt; a maradék 165 esetben a kiskorú nem ismerte az illetőt. 2000-ben 621 esetből 476-ban az áldozat ismerte az elkövetőt; közülük 449-en a szűk családhoz tartoztak; a fennmaradó 145 esetben a kiskorú nem ismerte a bántalmazót.” M. Piccozi – A. ZAPPALÀ: Criminal profiling: Dall’analisi della scena del delitto al profilo psicologico del criminale. McGraw-Hill, Milano 2002, p. 228. Vö. A. OLIVERIO FERRARIS – B. GRAZIOSI: Pedofilia: Per saperne di più. Laterza, Roma–Bari, 2004, pp. 39ff.

22  A kanadai felmérések szerint minden százezer lakosra jut kilencven szexuális bűncselekmény. Vö. Canadian Centre for Justice Statistics: Sex Offenders. Statistics Canada Juristat, Ottawa, 1999, 19 (3), 85-002-XPE. Az efebofília és ebefília megnevezéseket K. Freund vezette be, hogy megkülönböztesse a serdülőkorú fiúk, illetve serdülőkorú lányok iránti speciális vonzalmat. Vö. K. FREUND – H. SCHER – S. CHAN – M. BEN-ARON: “Experimental analysis of pedophilia”. Behavior Research and Therapy, 20 (1982), pp. 105–112.

23  R. EMERY – L. LAUMANN-BILLINGS: “Child Abuse”. In M. RUTTER – E. TAYLOR (eds.): Child and Adolescent Psychiatry. Blackwell Publishing, Oxford, 2002, pp. 328–329. Seymour és Hilda Parker kutatásáról (melyről beszámol D. GLASER – S. FROSH: Child Sexual Abuse. Macmillan, London, 1988) vö. A. OLIVERIO FERRARIS – B. GRAZIOSI: Pedofilia, i. m. pp. 91ff.

24  A. OLIVERIO FERRARIS – B. GRAZIOSI: Pedofilia, i. m. pp. 93ff /97.

25  Vö. G. GABBARD: Psichiatria psicodinamica. Cortina, Milano, 1995, p. 316.

26  „Az elkövetők mintegy 30 százaléka szenvedett el szexuális visszaélést gyermekkorában.” (P. TAYLOR: “Beyond Myths and Denial: What Church Communities Need to Know About Sexual Abusers”. America, 2002. április 1., p. 9.).

27  Vö. R. HANSON – S. SLATER: “Sexual Victimization in the History of Sexual Abusers: A Review”. Annals of Sex Research, 1 (1988), pp. 485–500.; R. LANGEVIN – P. WRIGHT – L. HANDY: “Characteristics of Sex Offenders who were Sexually Victimized as Children”. Annals of Sex Research, 2 (1989), pp. 227–253.

28  A kutatások kiemelnek néhány jellemző tényezőt, amely a rezilienciát erősíti: alapvetően derűlátó, szeretetteljes személyiség, jó kapcsolat az egyén számára érzelmileg fontos személlyel (melyben helyet kap a tisztelet és a bizalom), fejlett értelmi képességek, gazdag kifejezőképesség. (Vö. J. OLDHAM – A. SKODOL – D. BENDER: Trattato dei disturbi di personalità. Cortina, Milano 2008, p. 337.).

29  Az alábbi könyv olyan kutatásokról ad átfogó összefoglalót, melyeket 1965 és 2000 között folytattak arról, hogy a gyermekkorukban visszaélést elszenvedett felnőttek mennyiben válhatnak maguk is elkövetővé. A következő fontos kritériumok emelhetők ki belőle: „Fiúk, akikkel közeli rokon vagy rokonok éltek vissza szexuálisan, súlyosan, kényszer alkalmazásával, ismételten és hosszú időn át. Minél fiatalabb korban történik a visszaélés (különösen a nyolcadik életév előtt), annál súlyosabb a hatás, következésképpen annál nagyobb a valószínűsége annak, hogy az áldozat maga is elkövetővé válik.” A szerzők a „reális valószínűség” kifejezést használják, ugyanakkor hozzáteszik: „Nem feledkezhetünk meg arról, hogy a valóság sokkal összetettebb […] Továbbra sincs egyértelmű válasz a kérdésre: »Vajon a fentiekben felsorolt paraméterek valóban előjelek-e?«” A. Salvatori – S. Salvatori: L’abuso sessuale al minore e il danno psichico, i. m. pp. 188ff.

30  G. CARDINALE: “Chiesa rigorosa sulla pedofilia”. Interjú Monsignor C. Sciclunával. Avvenire, 2010. március 13., p. 5. A legtöbb esetet az Egyesült Államokban jelentik, „ahol 2003 és 2004 között az esetek mintegy 80 százaléka történt. 2009-ben az amerikai esetek száma 25 százalékra csökkent a világ minden részéből beérkező 223 új esetet tekintve. 2007 és 2009 között a kongregációnak jelentett esetek éves középértéke 250 volt. Számos országból csak egy vagy két esetet jelentenek. Tehát dacára annak, hogy több országból érkeznek jelentések, a jelenség előfordulási aránya nagymértékben visszaszorult. Fontos emlékeztetnünk arra, hogy mintegy négyszázezer egyházmegyés pap és a szerzetes él a világon. Ezek a statisztikai adatok nincsenek összhangban azzal a képpel, amelyet a média alakít ki az egyházról, amikor ezeket a szomorú eseteket címoldalon tárgyalja.” Uo.

31  R. LANGEVIN: “Who Engages in Sexual Behaviour with Children? Are Clergy who Commit Sexual Offences Different from Other Sex Offenders?” In K. HANSON – F. PFÄFFLIN – M. LÜTZ (eds.): Sexual Abuse in the Catholic Church, i. m. p. 39.; vö. The Clergy and Sexual Offenses: Examining Facets of Past Offenses and Possible Future Preventive Change. Előadás a Victimization of Children and Youth: An International Conference címmel New Hampshire-ben (Porthsmouth) tartott 2002-es nemzetközi konferencián.

32  A Szent Lukács Intézetben (Silver Spring, Maryland, USA) súlyos problémákkal küszködő papokat kezelnek – például szexuális visszaélések elkövetőit is. Utóbbiak kétharmada gyermekkorában maga is szexuális bántalmazás áldozata volt. (Vö. S. J. ROSSETTI: “Some Red Flags for Child Sexual Abuse”, i. m. p. 9.; C. BRYANT: “Psychological Treatment of Priest Sex Offenders”. America, 2002. április 1., pp. 14–17.).

33  A Kléruskongregáció által végzett kutatásból kiderül, hogy a szexuális visszaéléssel vádolt papok hozzávetőlegesen az összes pap egy százalékát teszik ki. (Vö. C. SCICLUNA: “Sexual Abuse of Children and Young People by Catholic Priests and Religious: Description of the Problem from a Church Perspective”. In K. HANSON – F. PFÄFFLIN – M. LÜTZ (eds.): Sexual Abuse in the Catholic Church, i. m. p. 23.). Ezzel majdnem teljesen megegyező adatokról olvashatunk egy korábbi cikkben: „Az elmúlt ötven évben mintegy háromezer pap dolgozott a Bostoni főegyházmegyében, és ez idő alatt körülbelül hatvan papot vádoltak meg szexuális visszaéléssel – vagyis két százalékukat. Hasonló a helyzet a Philadelphiai főegyházmegyében is; itt 1950-től 2154 pap szolgált, és harmincöt pap – vagyis 1,4 százalékuk – ellen tettek megalapozott feljelentést. Kissé magasabb az arány a Chicagói főegyházmegyében, ahol a kétezer-kétszáz lelkipásztor közül negyven fő – azaz 1,8 százalékuk – ellen tettek panaszt az elmúlt negyven évben.” (G. MARCHESI: “La Chiesa cattolica negli Stati Uniti scossa dallo scandalo della pedofilia”. La Civiltà Cattolica, 2002. június 1., p. 481.)

34  „1988-ban az Egyesült Államokban 2 178 000 esetben történt vádemelés kiskorúak elleni erőszakos cselekmények kapcsán, ez a gyermekek 3 százalékának érintettségét jelenti. Újabb statisztikák szerint három lány közül egy, és hét közül egy fiatalember szenvedett valamiféle szexuális erőszakot gyermekkorában (La Repubblica, 1989. augusztus 24., p. 16.) Hasonló a helyzet az Egyesült Királyságban: 1987 és 1989 között körülbelül kétezer gyermek ellen követtek el szexuális erőszakot mintegy kétszáz pedofil szervezethez tartozó tettesek. Vö. La Repubblica, 1990. október 20., p. 20. Az osztrák kormány adatai szerint az Ausztriában jelentett 527 szexuális visszaélés közül tizenhét esetben volt egyházi személy az elkövető. Vö. Il Foglio, 2010. március 16., p. 2. C. Pfeiffer német kriminológus szerint Németországban a szexuális visszaéléssel megvádolt papok száma 0,1 százalék és 0,3 százalék között volt. Vö. Süddeutsche Zeitung, 2010. március 15.; http://www.liborius.de/nachrichten/ansicht/artikel/pfeiffer-ki.html 2010. március 16.

35  Egy amerikai pap a következőt mondta erről: „És most, bár csak a papok négy százalékát vádolták meg visszaéléssel, a nyilvánosság szemében minden pap gyanúsított. A puszta tény, hogy valaki papi kollárét visel, már gyanússá teszi.” J. MARTIN SJ: “How Could It Happen? An Analysis of the Catholic Sexual Abuse Scandal”, i. m. p. 146.

36  „Mindaddig, amíg a katolikus egyház nem nézszembe a szexualitás szerepével az emberi személy megértésében, nagyon nehezen fogja tudni megmagyarázni, miért jelenik meg újra meg újra a szexuális visszaélésekről szóló statisztikákban. Addig pedig helyesen tenné, ha nagyobb körültekintéssel és óvatossággal lépne fel az élet tanítójaként(magistra vitae),s kevesebbet papolna szexualitásról, családi életről és nemi azonosságtudatról.” C. SARACENO: “La chiesa e l’educazione”. La Repubblica, 2010. március 14., p. 31.

37  695., 729., 746. és 1395. kánon. Az egyházi törvénykönyv. Szent István Társulat, Budapest, 1997.

38  S. J. ROSSETTI: “The Catholic Church and Child Abuse”. America, 2002. április 22., p. 13.

39  G. KOCHANSKY – M. COHEN: “Priests who Sexualize Minors”. InM. FRAWLEY-O’DEA – V. GOLDNER (eds.): Predatory Priests, Silenced Victims…, i. m. p. 39.; vö. S. J. ROSSETTI (ed.): Slayer of the Soul. Connecticut Twenty-Third Publications, Mystic, 1994; uő: A Tragic Grace, i. m.; A. CELENZA – M. HILSENROTH: “A Rorschach Investigation of Sexualized Dual Relationships”. Bulletin of the Menninger Clinic, 61 (1997), pp. 1–20.; A. CELENZA: “Precursors to Sexual Misconduct: Preliminary Findings”. Psychoanalytic Psychology, 15 (1998), pp. 378–395.; J. EXNER: Il Rorschach: un sistema comprensivo. Accademia Lombarda Rorschach, Milano, 1988.

40  S. J. ROSSETTI: A Tragic Grace, i. m. p. 68.

41  Uo. p. 70.

42  Uo. p. 71.

43  „A lelki egészség legfontosabb jele, ha az egyénnek vele egyenlő korúakkal meghitt és kielégítő kapcsolatai vannak.” Uo.

44  Uo. pp. 72–73.

45  „Veszedelmes dolog túlságosan meggyőzni róla az embert, mennyire egyforma az állatokkal, ha egyúttal nem mutatunk rá nagyságára is. Ugyancsak veszedelmes az is, ha túl sokat hangoztatjuk nagyságát, de hallgatunk gyarlóságáról. Még ennél is veszedelmesebb, ha mindegyik felől tudatlanságban hagyjuk. Az viszont nagyon a hasznára válik, ha mind a kettőre emlékeztetjük.” B. PASCAL: Gondolatok. Gondolat Kiadó, Budapest, 1983, p. 193. (n. 418.)

46  S. J. ROSSETTI: A Tragic Grace, i. m. p. 77.