A fordítás az alábbi alapján készült:

Courtney Milan: The Heiress Effect

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Frei-Kovács Judit

Szerkesztette: Daróczi Péter

A könyvet tervezte: Malum Stúdió | Szabó Vince

The Duchess War © 2012 by Courtney Milan

Hungarian translation © Frei-Kovács Judit, 2016

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2016

A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus verzió v1.0

ISBN 978-963-406-343-8

Kiadja a GABO Könyvkiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Bajeenynek.
Csak vártam, hogy megszülessen a könyv, amelyet a korban hozzám legközelebb álló lánytesómnak ajánlhatok. Azt akartam, hogy tökéletes legyen. De már beérem annyival, hogy ezúttal nem rólad neveztem el véletlenül a hősnőt. Nézd csak meg a dátumot!

ELSŐ FEJEZET

Anglia, Cambridgeshire, 1867. január

A legtöbb szám, amellyel Miss Jane Victoria Fairfield az élete során találkozott, teljesen ártalmatlannak bizonyult. Például a varrónő hétszer szúrta meg a gombostűvel, amelyekből pontosan negyvenhármat helyezett el, miközben ráigazította a ruhát – de a fájdalom gyorsan elmúlt. A Jane fűzőjén található tizenkét lyuk valóban pokoli, mégis szükséges apróságnak tűnt; nélküle ugyanis soha nem sikerült volna a korántsem divatos kilencvenkettes derékbőségét a még mindig nem divatos hetvenkettesre szűkíteni.

És a kettes sem számított valami rettenetes számnak, még akkor sem, ha pontosan ennyi Johnson nővér várakozott a háta mögött, miközben nézték, ahogy a varrónő megtűzi a ruhát a korántsem divatos alakján.

Még akkor sem, ha a fent említett nővérek nem kevesebb mint hat alkalommal vihogtak fel az elmúlt fél órában. Ezek a számok pusztán kellemetlenek voltak – de csak annyira, mint a légy, amelyet könnyen el lehet hessegetni egy legyezővel.

Nem, Jane összes problémáját két szám okozta. A százezer volt az egyik, amely szinte megmérgezte az életét.

Jane vett egy mély lélegzetet – már amennyire a fűzője engedte –, és finoman intett Miss Geraldine és Miss Genevieve Johnson felé. A társaság szemében ez a két hölgy nem tudott rosszat tenni. Szinte egyforma ruhát viseltek – az egyik halványkék, a másik halványzöld muszlinban pompázott. Egyforma legyezőt használtak, mindkettőre pásztoridillből kölcsönzött jeleneteket festettek. Mindketten gyönyörűek voltak, a szó legsematikusabb értelmében: nefelejcskék szem és világosszőke haj, amelyet csillogó göndör fürtökben hordtak. A derékbőségük nem haladta meg az ötven centit. Csakis az alapján lehetett őket megkülönböztetni, hogy Geraldine tökéletesen elhelyezett, természetesnek ható szépségpöttyöt viselt a jobb orcáján, amíg Genevieve ennek pontos mását a bal orcájára festette.

Nagyon kedvesek voltak hozzá, amióta megismerték egymást.

Jane azt gyanította, hogy tulajdonképpen meg vannak elégedve, hogy nem kell megerőltetniük magukat. Ám Jane-nek – mint kiderült – különleges tehetsége volt ahhoz, hogy a legbájosabb lányokat is mogorvává tegye.

A varrónő elhelyezte az utolsó gombostűt.

– Parancsoljon! – mondta. – Most pedig vessen egy pillantást a tükörbe, és mondja meg, változtassak-e valamin: szedjek le esetleg egy kis csipkét, vagy használjak kevesebbet.

Szegény Mrs. Sandeston. Úgy mondta ezt, mintha valaki abban reménykedne, hogy a délutáni időjárás talán elárul valamit a másnap reggelről – sóvárogva, mintha a kevesebb csipke valami luxus lenne, amelyet csak különleges és kevéssé valószínű irgalmas cselekedet segítségével tapasztalhatna meg.

– A hölgyek mit gondolnak? – kérdezte Jane, és finoman hátrafordult. – Nem kellene még egy kis csipke?

Mrs. Sandeston felnyögött a lába előtt.

Minden oka megvolt rá. A ruha már így is roskadozott a különböző csipkéktől. A szoknyán vastag hullámokban fodrozódott a kék point de gaze. A dekoltázsát belga hercegné csipke keretezte, és az ujján virágmintás, fekete chantilly rajzolt sötét ösvényeket. A ruha anyaga mintás selyemszövet volt. Nem mintha bárki is láthatta volna a sok csipke alatt.

Ez a ruha maga volt a csipkeundor, és Jane-nek nagyon tetszett.

Arra gondolt, egy igaz barát nyilván közölné, hogy szabaduljon meg az összes csipkétől.

Genevieve bólintott.

– Több csipkét. Határozottan úgy vélem, több csipke jót tenne. Esetleg egy negyedik fajta?

Atya ég! Jane azon gondolkodott, maradt-e még egyáltalán szabad hely a ruhán.

– Egy csinos csipkeöv? – vetette fel Geraldine.

Különös barátság volt ez, amelyben a Johnson ikrekkel osztozott. A lányok közismertek voltak csalhatatlan ízlésükről: következésképpen soha nem tévedtek, amikor Jane-nek rossz tanácsot akartak adni. De olyan kedvesen tették, ezért Jane szinte élvezte, hogy kinevetik.

És Jane szerette volna, ha félrevezetik: így örömmel fogadta az igyekezetüket.

Hazudtak, és ő is hazudott. Tekintve, hogy Jane mindenképpen nevetség tárgya kívánt lenni, a kialakult helyzet az összes résztvevő számára tökéletesen megfelelt.

Jane időnként eljátszott a gondolattal, mi lenne, ha valóban őszinték lennének egymással. Talán a Johnson nővérek igazi barátokká léphetnének elő kedves és udvarias ellenségekből.

Geraldine végigmérte Jane ruháját, és határozottan bólintott.

– Tökéletesen egyetértek a csipkeövvel. Valami meghatározhatatlan méltóságot kölcsönözne a ruhának, ami jelenleg minden kétséget kizáróan hiányzik belőle.

Mrs. Sandeston motyogott valamit.

Jane azonban csak ritkán gondolt arra, milyen lenne, ha barátok lennének. A hétköznapokban soha nem felejtette el, miért nem lehetnek igazi barátai. Pontosan százezer oka volt rá.

Így csak bólogatott a Johnson testvérek rémes javaslataira.

– Mit szólnának ahhoz a csinos máltai szalaghoz, amelyet nemrégiben láttunk? Az arany rózsamintás.

– Tökéletes – bólogatott Geraldine.

Az ikrek kaján pillantást váltottak egymással a legyezőjük fölött. Szégyenlős mosolyuk a napnál is világosabban jelezte: Lássuk, ma mire vehetjük rá a tollpihe örökösnőt!

– Miss Fairfield! – Mrs. Sandeston önkéntelenül is imára kulcsolta a kezét. – Könyörgöm! Kérem, ne felejtse el, hogy sokszor kevesebb cicomával jóval pompásabb hatást tudunk elérni! Egy bájos kis csipke egy gyönyörű ruha legfőbb ékessége lehet, szinte lélegzetelállító a maga egyszerűségében. Ám ha túl sok… – Nem fejezte be a mondatot, mindössze jelentőségteljesen felemelte a mutatóujját.

– Túl kevés – közölte Genevieve. – Így senki sem tudja meg, mivel rendelkezik. Geraldine és én… Nekünk fejenként csak tízezrünk van, és a ruhánk is erről tanúskodik.

Geraldine megragadta a legyezőjét.

– Sajnos – jegyezte meg.

– Ám önnek, Miss Fairfield százezer fontos hozománya van. Gondoskodnia kell róla, hogy az emberek ezzel tisztában is legyenek. És semmi sem árulkodik ékesebben a vagyonról, mint a csipke.

– Egyvalami azért mégis: még több csipke – tette hozzá a testvére.

Jelentőségteljesen egymásra néztek.

Jane elmosolyodott.

– Köszönöm. Nem is tudom, mihez kezdenék önök nélkül. Olyan jók hozzám, hogy ennyire őrködnek felettem. Fogalmam sincs, mi számít divatosnak, vagy milyen üzenetet közvetít az öltözékem. Ha nem mutatnák meg a helyes utat, valószínűleg gyakran melléfognék.

Mrs. Sandeston halkan csuklott, de nem szólt egy szót sem.

Százezer font. Ez volt az egyik ok, amiért Jane ott állt, és figyelte, ahogy a két lány kaján pillantásokat vált egymással, miközben azt hiszik, hogy semmit sem vesz észre. Összedugták a fejüket, és sugdolózni kezdtek – szájukat illedelmesen a legyező mögé rejtették –, majd Jane-re néztek, és egyszerre felnevettek. Rászedhető bohócnak hitték, akinek sem ízlése, sem esze, sem célja nincs.

Ám Jane-nek ez cseppet sem fájt.

Nem fájt, hogy tudta: szemtől szemben barátként viselkednek, de alig várják, hogy hátat fordítson, és mindenkinek beszámolhassanak az ostobaságáról. Nem fájt, hogy azért buzdítják folyton többre – több csipkére, több ékszerre, több gyöngyre –, mert így talán még jobban szórakozhatnak. Nem fájt, hogy egész Cambridge rajta nevet.

Nem fájhatott. Mert Jane maga választotta ezt az utat.

A lányokra mosolygott, mintha a gúnyos kuncogás a barátságuk legékesebb bizonyítéka lenne.

– A máltai jó lesz.

Százezer font. Nyilván létezik kínzóbb teher is, mint százezer font.

– Ezt kell viselnie jövő szerdán! – javasolta Geraldine. – Elvégre meghívást kapott Bradenton márki vacsorájára, nem igaz? Ragaszkodtunk hozzá. – A legyezők serényen mozogtak fel-le.

Jane elmosolyodott.

– Feltétlenül. A világ minden kincséért sem hagynám ki.

– Lesz ott egy új fickó is. Valami herceg fia. Sajnos balkézről született, ennek ellenére meglehetősen elismert. Majdnem olyan jó, mint az igazi.

A pokolba! Jane gyűlölt ismeretlenekkel találkozni, és egy hercegi fattyú a legveszélyesebbnek fajtának tűnt. Nyilván remek véleménnyel van saját magáról, és annál lesújtóbb véleménnyel a tárcájáról. Pontosan az a fajta férfi, aki tudomást szerez Jane százezer fontjáról, és azon nyomban úgy dönt, hogy képes szemet hunyni a fojtogató mennyiségű csipke fölött. Az ilyen típusú férfiak számtalan hiányosságon képesek felülemelkedni, ha ezzel a bankszámlájukon tudhatják a hozományát.

– Igen? – kérdezte szenvtelenül.

– Oliver Marshall – folytatta Genevieve. – Láttam az utcán. Egyáltalán nem…

Ebben a pillanatban a testvére finoman oldalba bökte, mire Genevieve megköszörülte a torkát.

– Akarom mondani, egészen elegánsan fest. A szemüvege igazán igényes darab. A haja pedig… fényes és… rezes.

Jane szinte látta maga előtt a félresikerült hercegivadékot. Pocakos. Nevetséges mellényt visel, amelynek zsebéből jól látható óralánc lóg, így percenként ellenőrizheti az időt. Büszke a kiváltságaira, és keserűen szemléli a világot, amely megengedte, hogy házasságon kívül szülessen.

– Egyszerűen tökéletes lenne önnek, Jane – jegyezte meg Geraldine. – Természetesen, a jóval szerényebb hozományunkkal mi magunk kénytelenek vagyunk beérni valakivel, aki sokkal… unalmasabb.

Jane mosolyt erőltetett az arcára.

– Nem is tudom, mihez kezdenék önök nélkül – mondta, és őszintén is gondolta. – Ha nem vettek volna a szárnyuk alá, talán…

Ha nem állnának mellette, hogy folyamatosan biztosítsák a szánalmas bohóc álcáját, a végén még – minden erőfeszítése ellenére – sikerülne felkeltenie egy férfi érdeklődését. És az maga volna a katasztrófa.

– Olyan, mintha a testvéreim lennének, akik a gondomat viselik. – Talán inkább mostohatestvérek valami vérfagyasztó mesében.

– Mi is ugyanígy érzünk – mosolygott rá Geraldine. – Mintha a kishúgunk volna.

Jane némán bocsánatot kért a hazugságért.

Ezek a lányok semmiben sem hasonlítottak testvérekre. Azzal, hogy így nevezte őket, súlyosan megsértette a testvér fogalmát, és ezt még véletlenül sem szerette volna. Jane-nek ugyanis valóban volt egy testvére – egy húga, akiért a világon mindent megtett volna. Emilyért képes volt hazudni, csalni, vagy ruhát varratni négy különböző csipkével…

Százezer font nem volt olyan rémes teher. Ám ha egy fiatal hölgy hajadon kíván maradni – ha muszáj a húga mellett maradnia, amíg az említett húg el nem éri a nagykorúságot, és el nem költözhet a gyámja otthonából –, a fent említett összeg lehetetlennek hangzott.

Csaknem olyan lehetetlennek, mint a négyszáznyolcvan – Jane-nek pontosan ennyi napig kellett még hajadonnak maradnia.

Négyszáznyolcvan nap, és a húga eléri a nagykorúságot. Négyszáznyolcvan nap múlva otthagyhatja a gyámját, és Jane – akinek megengedték, hogy a házban maradhasson azzal a feltétellel, hogy hozzámegy az első nemeshez, aki megkéri a kezét – végre felhagyhat ezzel a színjátékkal. Ő és Emily szabadok lehetnek.

Jane minden további nélkül képes volt mosolyogni, csipkében pompázni, vagy akár Bonaparte Napóleont a nővérének szólítani, ha ez kellett ahhoz, hogy a húgát biztonságban tudhassa.

A fennmaradó négyszáznyolcvan napban nem kellett mást tennie, mint keresnie egy férjet – szorgalmasan keresni, de nem menni hozzá.

Négyszáznyolcvan nap, amíg nem mehet férjhez, és százezer font, ami a jövendőbelijének jár.

Ez a két szám képezte börtönének határait.

Így Jane újra Geraldine-ra mosolygott, hálás volt a tanácsáért, hálás volt, amiért ismét az orránál fogva vezetik. Mosolygott, és komolyan is gondolta.

Néhány nappal később

Oliver Marshallnak szinte fájdalmas volt megválnia a kabátjától, amikor belépett Bradenton márki otthonába. Érezte, ahogy a hideg áthatol a kesztyűjén, ahogy a kegyetlen téli szél rázza az ablakokat. Szemüvegének fémszára mintha megfagyott volna a fülén. De már késő volt.

Bradenton, a házigazda előrelépett.

– Marshall! – kiáltotta vidáman. – Örömömre szolgál, hogy újra láthatom.

Oliver átadta a kesztyűjét és a nagykabátját, majd megrázta a felé nyújtott kezet.

– Én is örülök, őlordsága. Régen találkoztunk.

Bradentonnak is hideg volt a keze. Az utóbbi években kissé megpocakosodott, és vékony szálú, sötét haja is meggyérült a halántékánál, de a mosolya változatlanul barátságos, mégis hűvös maradt.

Oliver elnyomta a borzongását. Nem számított, hogy a szolgálók mennyi szenet tettek a kandallóba, ahol lángnyelvek táncoltak. Az ilyen régi, nemesi házakra mindig fagyos hideg telepedett. A mennyezet túl magas volt; a márványpadló még a cipőtalpon át is jéghidegnek tűnt. Bárhova nézett Oliver, üveget, fémet és követ látott – hideg felületek, amelyek még hűvösebbnek hatottak a hatalmas és üres térben.

Ha eltávolodnak a bejárattól, melegebb lesz, gondolta Oliver. Ha több vendég érkezik. Ekkor még csak Bradenton, Oliver és két fiatalember volt jelen. Bradenton beljebb invitálta őket.

– Hapford! Whitting! Ő Oliver Marshall. Egykori iskolatársam. Marshall, ő az unokaöcsém, John Bloom, Hapford újdonsült grófja. – Bradenton márki az oldalán ácsorgó sápadt, komoly fiatalemberre bökött. – Ő pedig George Whitting, a másik unokaöcsém. – Azzal a másik fickó felé intett, aki döbbenetes, homokszínű hajjal és barkóval büszkélkedhetett. – Uraim, Oliver Marshallt azért hívtam ide, hogy segítségünkre lehessen a tanulmányaik befejezésében.

Oliver üdvözlésül finoman fejet hajtott.

– Engem bíztak meg azzal, hogy gondoskodjam Hapford bemutatásáról – magyarázta Bradenton. – A jövő hónapban el kell foglalnia a helyét a Lordok Házában, és a szomorú eseményekre egyikünk sem volt felkészülve.

Hapford fekete szalagot viselt a karján, és a teljes öltözete fekete volt. Talán valóban megvolt az oka, amiért a ház olyan hűvös és gyászos hangulatot árasztott.

– Sajnálattal hallom – mondta Oliver.

Az új gróf kihúzta magát, és sandán a nagybátyjára pillantott, mielőtt válaszolt volna.

– Köszönöm. Megteszek minden tőlem telhetőt.

Ez a pillantás, a házigazda felé mutatott alázatos tiszteletadás… Ezért volt itt Oliver. Nem azért, hogy egy régi iskolai barátságot melegítsen fel, amely alaposan kihűlt az évek során. Bradenton az a fajta fickó volt, aki a szárnya alá vette a parlamentbe újonnan belépő főrendi fiatalokat. A szárnya alá vette, aztán megtett mindent, hogy ott is tartsa, mint valami klikket. Ekkor már egész gyűjteménye volt belőlük.

– Szerencsés volna, ha lenne még kis időnk a felkészítésre, de nagyon szépen fejlődsz – magyarázta Bradenton, és elismerésképpen vállon veregette az unokaöccsét. – És Cambridge nem is olyan rossz hely a gyakorlásra. A nagyvilág kicsinyített mása. Majd meglátod! A parlament sem különbözik sok mindenben.

– A világ kicsinyített mása? – ismételte kétkedő hangon Oliver. Még soha életében nem találkozott Cambridge-ben szénbányásszal.

Ám Bradenton nem reagált a megjegyzésére.

– Igen, itt is elég a söpredék – mondta, majd Oliverre pillantott.

Oliver azonban nem szólt semmit. Egy Bradentonhoz hasonló ember számára ő is csak söpredék volt.

– De a söpredék általában magától is boldogul – folytatta a márki. – És pontosan ez a Cambridge-hez hasonló intézmények lényege. Bárki törekedhet cambridge-i színvonalú oktatásra, ezért mindenki, aki törekszik, úgy dönt, hogy itt kezd. Ha jól csinálod, mire megszerzik a diplomájukat, a legambiciózusabbak olyanok lesznek, mint mi. Vagy legalábbis olyan elszántan szeretnének bekerülni a köreinkbe, hogy minden becsvágyukat alárendelik ennek a dicsőségnek, és erre te is hamarosan rájössz.

Jelentőségteljesen bólintott Oliver felé.

Olivert egykor kirázta a hideg az efféle beszédtől. A finom utalásoktól, hogy ő nem tartozik közéjük, és a még finomabbaktól, hogy tulajdonképpen alárendeli magát Bradenton céljainak, és nem olyan ember, akinek megvannak a maga jogai…

Tizenhárom éves korában valószínűleg kiütötte volna Bradentont, ha hasonló bűnt követ el. Ám azóta megértette. Bradenton öreg földbirtokosra emlékeztette, aki nap mint nap körbejárja a birtoka határait, ellenőrzi a kerítést, és gyanakvó pillantásokat vet a szomszéd földje felé; gondoskodik róla, hogy az ő oldala és a szomszéd oldala jól láthatóan el legyen választva egymástól.

Évekbe telt, amíg Oliver megtanulta a leckét: jobb, ha hallgat, és hagyja, hogy a Bradenton-félék ellenőrizzék a kerítést. Nem származik belőle semmi hasznuk, és ha az ember óvatos, egy nap olyan pozícióba kerülhet, hogy felvásárolhatja az egész istenverte birtokukat.

Így Oliver inkább tartotta a száját, és csak mosolygott.

– Hamarosan megérkeznek a hölgyek is – tájékoztatta őket a házigazda –, úgyhogy ha szeretnétek konyakkal indítani… – Azzal előremutatott.

– Konyak – ismételte határozottan Whitting, és a kis társaság besétált az egyik oldalsó szobába.

Bradenton egy egész helyiséget tartott a fent említett kedvtelés számára – nem volt benne egyéb, mint tálalóasztal poharakkal és egy üveg konyak. De a kis szoba legalább melegebb volt. A márki tekintélyes mennyiségű aranyló nedűt töltött a kristálypoharakba.

– Erre szükségetek lesz – közölte, majd átnyújtotta a poharat előbb az unokaöccseinek, majd Olivernek.

Oliver elvette az italt.

– Nagyon köszönöm, Bradenton. És ha már szóba került, közeleg a február. Volna itt valami, amiről szeretnék beszélni önnel. A választójogi reformot ebben az ülésszakban tárgyalják…

Bradenton felnevetett, és megemelte a poharát.

– Nem, nem! Egyelőre még nem vagyok hajlandó politikáról beszélni, Marshall.

– Értem. Nos, ha nem most, akkor talán később. Holnap vagy…

– Holnapután, vagy azután – fejezte be Bradenton kajánul csillogó szemmel. – Előbb arra kell megtanítanunk Hapfordot, hogyan boldoguljon, és csak aztán következik, hogy mire törekedjen. Nem ez a megfelelő időpont.

Ám ezt a véleményt nyilvánvalóan nem osztotta mindenki. Hapford érdeklődve felkapta a fejét, amikor Oliver beszélni kezdett, majd a nagybátyja intése után ráncolni kezdte a homlokát, és elfordította a fejét.

Oliver vitatkozhatott volna. De akkor…

– Ahogy mondja – jegyezte meg szelíden. – Később.

Az olyan férfiaknak, mint Bradenton, muszáj volt megkapniuk a kellő tiszteletet. Olyan szomszédra volt szükségük, aki megáll másfél méterrel a kerítéstől, és nem fenyegeti a telekhatárt. Oliver sokszor találkozott már hasonlóval, és pontosan tudta, hogyan kell ezt csinálni. Bradentont egyszerűen lehetett irányítani, amíg meghagyta abban a hitben, hogy az ő kezében van a gyeplő.

Inkább hagyta, hogy a társalgás a közös barátokra, illetve a márki bátyjára és a feleségére terelődjön. Néhány percig úgy tehettek, mintha nem létezne más, csak ez a kellemes, barátságos környezet. Ám ekkor Bradenton, aki az ablaknál ácsorgott, felemelte a kezét.

– Hajtsátok fel! – közölte. – Megérkezett az első hölgy.

Whitting kinézett az ablakon, és fájdalmasan felnyögött: – Ó, egek! Csak azt ne mondd, hogy meghívtad a tollpihe örökösnőt!

– Az unokatestvéredet okold! – vonta fel a szemöldökét Bradenton. – Hapford szeretne néhány percet eltölteni a menyasszonyával egy csendes sarokban. És Miss Johnson valamilyen oknál fogva ragaszkodott hozzá, hogy őt is meghívjuk.

– És ha már itt tartunk – szólalt meg Hapford csöndes méltósággal, ami furcsán hatott kisfiús vonásai mellett –, jobban örülnék, ha nem sértegetnénk a menyasszonyom barátait.

Whitting bosszankodva kifújta a levegőt. Az arckifejezéséből ítélve Oliver akár arra is következtethetett volna, hogy éppen az imént ítélték háromévi kényszermunkára.

– Ünneprontó – motyogta, majd Oliverhez fordult: – Valakinek figyelmeztetnie kellett volna.

– Mármint mivel kapcsolatban? – érdeklődött Oliver.

A férfi előrehajolt, és színpadiasan suttogta: – A tollpihe örökösnővel kapcsolatban.

– A vagyona talán… libákból származik?

– Nem. – Whitting nem nézett a szemébe. – Eredetileg interkontinentális gőzhajókból, ha tudni akarja. Azért hívják tollpihe örökösnőnek, mert olyan hatással van az emberre, mintha agyonvernék egy tollpihével.

Whitting teljesen komolyan beszélt. Oliver ingerülten megrázta a fejét.

– Senkit sem lehet agyonverni tollpihével.

– Azt hiszi, hogy mindent tud erről? – vetette fel az állát Whitting. – Akkor mutassa meg, mekkora szakértő! Képzelje el, hogy valaki ütni kezdi egy madártollal. Képzelje el, hogy nem hagyja abba, amíg a toll szűnni nem akaró ütlegelése az őrületbe nem kergeti. Olyan őrületbe, amely arra buzdítja, hogy fojtsa meg azt, aki ütlegeli. – Hogy szemléltesse a mondanivalóját, csavart egyet a levegőben. – Aztán felkötik gyilkosságért. Így, kedves barátom, önt valóban agyonvernék egy tollpihével.

Oliver felhorkant.

– Senki sem lehet ilyen rémes alak.

Whitting a homlokához emelte a kezét, és finoman megdörzsölte a ráncokat.

– Ő még annál is rosszabb.

– Na, na! – emelte fel a mutatóujját Bradenton. – Egy perc, és megérkezik. Nem ez a megfelelő viselkedés, uraim. – Az utolsó szót nagy nyomatékkal mondta, majd letette a poharát. Egyetlen gesztus, és az unokaöccsei már követték a bejárathoz. Oliver komótosan utánuk indult.

Igen, Oliver pontosan tudta, mi a megfelelő viselkedés. Túlságosan gyakran volt már tárgya efféle finom sértésnek. Az úriosztály udvarias kegyetlensége nem a kimondott szavakban, hanem a hallgatások hosszúságában volt mérhető.

Egy szolgáló ajtót nyitott, és két nő jelent meg a fogadószobában. Az egyikük havas fekete gyapjúruhát viselt, és nyilvánvalóan gardedámként érkezett. Lehúzta a fejéről a csuklyát, és felfedte őszes, göndör haját és összeszorított száját.

De a másik…

Ha létezett olyan nőszemély, aki ország-világ számára hírül kívánta adni, hogy nagy vagyont örökölt, akkor ott állt előttük. Megtett minden tőle telhetőt, hogy kérkedjen a tehetősségével. Fehér, puha prémmel szegélyezett köpönyeget viselt, és rókaszőr kesztyűt, a kézelőn hermelinnel. Finoman megrázta a fejét, majd kioldotta a csillogó arany kapcsot a köpeny nyakánál. Ahogy mozgott, Oliver észrevette, hogy ezüst fülbevalója tele van ékkövekkel.

A férfiak egyszerre léptek előre, hogy üdvözöljék.

– Miss Fairfield! – köszöntötte Bradenton. Hangját valami jókedvű barátságosság jellemezte, ahogy fejet hajtott a hölgy előtt.

– Őlordsága! – válaszolta a lány.

Oliver közelebb lépett a kis csoportosuláshoz, ám, amikor Miss Fairfield levetette a köpenyét, döbbenten megtorpant. Egyszerűen…

Oliver csak bámulta, közben hitetlenkedve ingatta a fejét. Valójában csinosnak kellett volna lennie. A szeme sötéten csillogott; a haját feltűzte, oldalt egy-egy mesterien elrendezett, göndör fürt lógott a vállára. Telt és rózsás ajka volt, és az alakja – már amennyit láthatott belőle – tökéletesen megfelelt Oliver ízlésének: telt, csupa domborulat, amelyet még a fűző sem tudott elfedni. Bármely más alkalommal Oliver egész este lopott pillantásokat vetett volna a nemes hölgy felé.

Ám amikor ránézett, olyan érzése támadt, mintha felemelne egy pompás barackot, és felfedezné, hogy félig már megpenészesedett.

A ruhája szörnyen festett. Oliver nem talált rá megfelelőbb jelzőt, és még ez sem írta le tökéletesen a reménytelen rettenetet, amely úrrá lett rajta.

Egy kevés csipke divatosnak számított. Néhány centi a kézelőn, vagy keskeny szalag a szoknya szegélyén. Ám Miss Fairfield ruháját mindenütt csipke borította – újabb és újabb rétegek a legkülönlegesebb, kézzel vert csipkéből. Fekete csipke. Kék csipke. Arany csipkeszegély. Mintha valaki rendelt volna háromszáz métert a négy legdrágább csipkéből, aztán rávarratta volna egyetlen ruhára.

Nem arról volt szó, hogy a ruha túl díszesre sikerült. Gyakorlatilag a dísz alatt nem látszott a ruha.

Amikor Miss Fairfield levette a köpenyét, mindenki nézte a viseletet, amelyre a „cifra” jelző kellemesnek és tartózkodónak hatott.

Bradenton tért magához elsőként.

– Miss Fairfield! – ismételte.

– Igen, már üdvözölt. – Miss Fairfieldnek igazán bájos hangja volt. Ha Oliver lehunyta volna a szemét; vagy legalább csak nyaktól fölfelé látta volna…

A hölgy nagy lendülettel előrelépett, míg Bradenton végül kénytelen volt két lépést hátrálni. A fülbevalója – súlyos drágakövek ezüstkeretbe foglalva – himbálózni kezdett egy méterre Olivertől.

A fél fülbevalóból vagy háromszor meg lehetett volna venni a szülei birtokát.

– Nagyon szépen köszönöm a meghívást – mondta Miss Fairfield, miközben összehajtogatta a köpenyét.

Az egyik szürke libériát viselő szolgálónak előre kellett volna lépnie, hogy elvegye tőle. Ám a többiekhez hasonlóan ő is döbbenten ámult a förtelmes öltözéken.

Miss Fairfield mintha észre sem vette volna. Anélkül, hogy oldalra pillantott volna – anélkül, hogy észrevette volna, hogy Oliver áll ott –, a kezébe nyomta a köpenyét. Oliver önkéntelenül is elvette, mielőtt felfogta volna, mit tesz valójában. A hölgy elfordult tőle, köszöntötte Hapfordot és Whittinget, a hangja kellemesen búgott, tarkója csábította Oliver tekintetét.

Odaadta a köpenyét. Mintha Oliver egy szolgáló volna. Egy inas fürgén Oliverhez lépett, és sajnálkozó pillantással elvette tőle, de már késő volt. Oliver látta Whitting elborzadt mosolyát, amilyenre valószínűleg ő maga soha nem lett volna képes. És Bradenton is rávillantotta a kaján vigyorát.

Oliver rég túltette már magát azon, hogy ilyen csekély megaláztatásokat mellre szívjon, ráadásul ez nem is volt szándékos. De ez a nőszemély kész katasztrófa volt! Oliver szinte megsajnálta.

Bradenton Oliver felé intett.

– Miss Fairfield, volna itt még egy férfiú, akinek eddig nem mutattam be.

– Valóban? – kérdezte a hölgy, majd megfordult, és tekintete végül megállapodott Oliveren. – Nem is vettem észre, amikor megérkeztem.

Pedig észrevette. Csak szolgálónak nézte. Egyszerű tévedés, semmi több.

– Miss Fairfield! – mondta kedvesen Oliver. – Örülök, hogy megismerhetem.

– Miss Jane Fairfield, ő Oliver Marshall – mutatta be őket egymásnak Bradenton.

A hölgy oldalra billentette a fejét, és alaposan szemügyre vette Olivert. Valóban csinos volt. Oliver képtelen volt figyelmen kívül hagyni ezt a tényt, bármilyen rémesen fel volt cicomázva. Csinos, már ha valaki kedveli az egészségtől kicsattanó, angol típust. Oliver általában nagyon is kedvelte.

Azon tűnődött, vajon Miss Fairfield mikor jön rá a tévedésére. A kisasszony összehúzott szemmel méregette.

– Mi már találkoztunk – állapította meg végül.

Oliver nem erre számított. Bizonytalanul pislogott a hölgyre.

– Biztos vagyok benne, hogy már találkoztunk – folytatta Miss Fairfield. – Ismerősnek tűnik. Van önben valami… – Ujjával finoman dobolt az ajkán, és közben lágyan ingatta a fejét. – Nem – vonta le végül bánatosan a következtetést. – Tévedtem. Egyszerűen csak olyan átlagosan néz ki ezzel a hajjal meg szemüveggel, hogy összetévesztettem valakivel.

Átlagosan néz ki?

Más nő valószínűleg ezzel a sértéssel igyekezett volna tompítani a tévedését. Miss Fairfield azonban nem úgy viselkedett, mintha le akarná alacsonyítani a beszélgetőtársát. Úgy hangzott, mintha csak megjegyezné, hány kölyökkutyát számolt meg egy kosárban.

– Elnézését kérem – mondta Oliver. Azt vette észre, hogy alig láthatóan kihúzza magát, és némi fagyos ellenszenvet érez.

– Nincs szükség bocsánatkérésre – biztosította Miss Fairfield. – Elvégre nem tehet a külsejéről. – Kegyesen biccentett, mint egy királynő, aki hatalmas szívességet tett volna Olivernek. Aztán a homlokát ráncolva újra a férfi szemébe nézett: – Ne haragudjon, de megismételné a nevét?

Oliver mereven bólintott.

– Oliver Marshall. Szolgálatára. – Kis híján hozzátette: bár nem a szó szoros értelmében.

A kisasszonynak elkerekedett a szeme.

– Oliver. Csak nem Oliver Cromwellről kapta a nevét?

Ekkor már igazán nem lehetett elmondani, hogy Oliver mosolya őszinte volt. Olyan erőltetettre sikerült, hogy kis híján összeroppant az erőfeszítéstől.

– Nem, Miss Fairfield.

– Nem Anglia egykori lord protektoráról nevezték el? Vajon miért gondoltam, hogy a szülei talán olyan példát láttak benne, amelyet ön is követhetne? Elvégre ő is átlagemberként kezdte.

– A névnek semmi köze a nagysághoz – sikerült Olivernek kipréselnie magából. – Édesanyám apját hívták Olivernek.

– És őt talán…

– Nem – vágott közbe Oliver. – Biztosíthatom róla, hogy a családomban senki sem táplált reményeket a halálom utáni kivégzésemmel kapcsolatban.

Oliver egy pillanatra azt hitte, a kisasszony halványan elmosolyodik, de a szája sarkában játszadozó finom remegés eltűnt, mielőtt megbizonyosodhatott volna. A társalgás megakadt.

Egy, kettő, három…

Kisfiúként Oliver két világ közt közlekedett: megfordult a legfelsőbb körökben, amely fagyosan udvarias volt, és a jóval vidámabb munkásosztályban is, ahonnan a szülei származtak. Volt egyfajta rideg csend, amelyet Oliver az előkelő társaságok hasonlóan kínos pillanataihoz társított. Ezekben a helyzetekben minden jelenlévő igyekezett mérlegelni a jó modor által megkövetelt viselkedést, majd úgy döntött, jobb, ha tartja a száját, mint hogy megkockáztassa a gorombaságot. Gyermekkorában túlságosan gyakran volt a kiváltó oka ilyen hallgatásoknak: amikor bevallotta, hogy a nyarat egy manufaktúrában töltötte, amikor közölte, hogy az édesapja korábban ökölvívó volt… Valójában az első néhány évben, amíg meg nem tanulta a játékszabályokat, kínos csönd fogadta minden egyes szavát.

Annak ellenére, hogy a jó modor diktálta, ezt a csöndet szinte vágni lehetett. Oliver elég sokszor szemlélhette kívülről ahhoz, hogy tudja, milyen lehet. Miss Fairfieldre pillantott.

…négy, öt, hat…

A hölgy rezzenéstelen maradt. Mosolya őszintének és nyíltnak látszott. Semmi nem utalt arra, hogy érzékelné a feszültséget.

– Ki csatlakozik még hozzánk ma este? – érdeklődött. – Cadford? Wilton?

– Nem… – Hapford gyorsan körülnézett. – Wilton… gyengélkedik.

– Ez olyasmi, hogy is hívják, amit akkor mondunk, ha nem akarjuk elárulni az igazságot? – Miss Fairfield megrázta a fejét, a gyémántok megcsillantak a fülbevalójában. – Itt van a nyelvemen az a szó. Várjunk csak! – Ekkor felszegte az állát, és felcsillant a szeme. – Eufemizmus! – Csettintett. – Ez eufemizmus, nem igaz? Mondja csak meg bátran, ha még ki sem józanodott tegnap éjjel óta!

A férfiak kétségbeesetten néztek egymásra.

– Rendben – mondta lassan Hapford. – Miss Fairfield, felajánlhatom a karomat… – Azzal elvezette a hölgyet.

– Szerencsétlen fickó! – sajnálkozott Whitting. – Általában elég szórakoztató személyiség, amíg Miss Johnson le nem állítja. Most viszont korábban csapott le rá a katasztrófa.

Oliver általában nem értett egyet azzal, ha valakin a háta mögött élcelődnek. Gyáva és kegyetlen dolognak tartotta, és személyes tapasztalatból tudta, hogy sohasem marad olyan észrevétlen, mint azt a gúnyolódók feltételezik.

Szegény Miss Fairfield! Rémes volt a társalgásban, és rémes volt az ízlése. Ízekre fogják szedni, és Oliver kénytelen lesz végignézni.

MÁSODIK FEJEZET

A vacsora jóval fájdalmasabbnak bizonyult, mint Oliver hitte.

Miss Fairfield harsányan beszélt, és amit mondott…

Whittinget a tanulmányairól kérdezte, és amikor a férfi szűkszavúan megjegyezte, hogy jobban szeretne inkább a folyadékokkal kapcsolatos kutatásaira összpontosítani, a hölgy elkerekedett szemmel meredt rá.

– Micsoda meglepetés! – mondta. – Nem is gondoltam volna, hogy a szellemi képességei lehetővé teszik, hogy fizikával foglalkozzon.

Whitting értetlenül nézett vissza.

– Ön most… – Whitting jól láthatóan küszködött, hogy kordában tartsa az elképedését. Egy úriember sohasem kérdez olyasmit egy hölgytől, hogy szándékában állt-e ostobának nevezni. Így inkább vett néhány mély lélegzetet, majd újra nekirugaszkodott. – Igen. Jellememnél fogva valóban nem találok túl nagy élvezetet a fizika tudományában. Ami pedig a képességeimet illeti… – Megvonta a vállát, és erőltetett mosollyal azt mondta: – Bizonyára félreértettem önt.

Az angol úriemberek szerint – az eufemizmusok és hamis udvariaskodás nyelvén – ez volt az egyik legsúlyosabb sértés. A „bizonyára félreértettem önt” annyit jelentett, hogy „fogja be a száját”. Oliver összeillesztette az ujjait, és próbált másfelé nézni.

Miss Fairfield azonban a legkevésbé sem jött zavarba.

– Félreértett? – kérdezte aggódó hangon. – Annyira sajnálom. Gondolnom kellett volna rá, hogy a mondatszerkesztés bonyolultsága talán meghaladja az értelmi képességeit. – Közelebb hajolt a fiatalemberhez, majd hangosan és érthetően, mintha egy korosodó nagypapához beszélne, azt mondta: – Úgy értettem, nem is feltételeztem volna, hogy ilyen intelligens. Azt hittem, a fizikai tanulmányok túlságosan bonyolultak önnek.

Whitting elvörösödött.

– De… ez…

– Lehet, hogy tévedtem – tette hozzá Miss Fairfield. – Élvezi a fizika világában kalandozást?

– Nem, de…

A hölgy vigasztalóan megveregette Whitting kézfejét.

– Nem kell aggódnia – biztosította. – Nem mindenki születik ilyesmire. És a kedvessége kárpótol mindenféle szellemi hiányosságot.

Whitting motyogva hátradőlt a székén.

Egy másik nő szájából ez égbekiáltó sértésnek számított volna. Ha Miss Fairfield a leghalványabb jelét is mutatta volna annak, hogy ártó szándék vezérli, a társaság kiközösítette volna. Ám amikor megveregette Whitting kezét, és megvigasztalta az ostobaságáért, úgy tűnt, mintha valóban sajnálná.

Aztán kedvesen megkérdezte Hapfordtól, kíván-e a jövőben ékesszólásból leckéket venni, és amikor a fiatalember nemmel válaszolt, gyorsan biztosította, hogy senki sem fogja felróni neki beszédének csendességét.

– Citromlé – szólította meg Olivert, aki az asztal szemközti oldalán ült. – Csodát tenne a szeplőivel. Gondolt már rá?

– Tudta, hogy a nagynéném ugyanezt javasolta? – motyogta Oliver. – Ki is kellett próbálnom.

– Értem! – A hölgy meglepettnek tűnt. – Milyen tapintatlan vagyok! Gondolom, nem lehet könnyű beszerezni ennyi citromot, különösen az ön helyzetében.

Oliver inkább nem kérdezte meg, mégis mi az ő helyzete.

Mindezek után megdicsérte Bradenton márki zakójának szabását, és biztosította, hogy a csapott válla „szinte észrevehetetlen” benne.

És amikor a márki csak motyogott valamit, majd elfordult tőle, finoman letette az evőeszközét, és azt mondta: – Ne érezze kellemetlenül magát! Teljesen elfogadható, ha valaki elveszíti a beszélgetés fonalát. Elvégre nem mindenki elég okos ahhoz, hogy azonnal eszébe jusson valami frappáns válasz.

Bradenton összeszorította az ajkát.

– És ön egy márki – tette hozzá Miss Fairfield. – Talán valóban mutat némi hiányosságot a megértés terén, de ezt soha senki nem fogja észrevenni, amíg nem mulasztja el, hogy márkiként mutatkozzon be.

Bradenton dühödten fújtatott, de a kisasszony már vissza is fordult Oliverhez.

– Cromwell úr! Mesélje el, mivel tölti a napjait! Ön… könyvelő, ha jól emlékszem.

Az igazság ennél jóval bonyolultabb volt. Ráadásul, teljesen mindegy volt, hogy mit válaszol, mert a hölgy, aki összekeverte a rég elhalálozott Oliver Cromwell-lel, nem igazán bajlódott a részletekkel.

– Jogot tanultam Cambridge-ben – bökte ki végül Oliver. – De nincs szükségem praxisra, ezért…

– Szóval akkor ön inkább valami ügyvédféle? Talán meg tudna valamit magyarázni nekem. Miben különbözik az ügyvéd a könyvelőtől? Mindig azt hittem, hogy ezek egy kaptafáról valók.

Nem, nem érdemes reagálnia.

– Egy ügyvéd…

– Mert az ügyvédeim folyton ezt csinálják – vágott közbe a hölgy. – Számlákat küldözgetnek. Ön mást is tesz azon kívül, hogy számlákat küldözget, Cromwell úr?

Oliver átnézett az asztal fölött Miss Fairfield komoly arcára, és megadta magát. Lehetetlen próbálkozásnak látszott nagy vonalakban bemutatni a világot valakinek, aki ennyire érzéketlen a valósággal szemben, és Olivernek nem volt kedve megbántani, miközben mégis megpróbálja.

– Nem, Miss Fairfield – válaszolta udvariasan. – Azt hiszem, lényegében igaza van. – Azzal elfordította a fejét.

De a kisasszony valószínűleg észrevette, ahogy grimaszba rándul az arca. Fürgén előrehajolt.

– Szegény Cromwell úr! – búgta kedvesen. – Csak nem fáj valamije?

Olivernek csak nagy nehezen sikerült rávennie magát, hogy újra a hölgyre nézzen, de udvariatlanság lett volna levegőnek nézni. Ezért óvatosan visszafordult hozzá, és azon tűnődött, vajon ezúttal mit fog mondani.

Miss Fairfield szemében őszinte aggodalom látszott.

– Ez a hang, amit az imént hallatott. A kertészünket juttatta eszembe. Lumbágója van. Van egy borogatás, amelyet szoktam neki készíteni, amikor a legrosszabb állapotban van. Megadjam a receptjét?

– Nekem nincs lumbágóm. – A szavakat kissé ingerülten mondta ki.

– A kertészünk is pontosan ezt mondta, de a borogatás után mindig sokkal jobban érzi magát. Hadd küldjem el, Cromwell úr. Elvégre ártani nem árthat. A lumbágóhoz még elég fiatalnak tűnik, de tekintve, hogy kemény munkát végez, az ilyen csapások már korán jöhetnek.

Oliver nyelt egyet. Arra gondolt, tájékoztatja a kisasszonyt, hogy az apja sem szenved lumbágóban, pedig hosszú éveket töltött fölműveléssel. Arra gondolt, hogy magyarázkodni kezd. Legszívesebben azonban felkacagott volna, de félt, hogy ezzel zavarba hozza a hölgyet.

Így inkább fejet hajtott.

– Örömmel fogadnám, Miss Fairfield. Küldje csak a londoni címemre: Oliver Cromwell, londoni Tower, Anglia.

Miss Fairfield egy röpke pillanatra megdermedt. A keze megállt a levegőben, miközben a kanaláért nyúlt. Elkerekedett szemmel Oliverre pillantott, majd gyorsan elkapta a tekintetét.

– Nos – nyugtázta a történteket –, talán nem volna illendő levelezésbe bocsátkoznom egy úriemberrel. Igaza van. Lehet, hogy ez mégsem olyan jó ötlet.

A Miss Fairfielddel folytatott vacsora – bár Oliver gyűlölte bevallani – olyan volt, mintha lassan és szisztematikusan kivégeznék egy tollpihével. A kisasszony érdekében nagyon remélte, hogy a hozománya valóban párját ritkító, és valahol Angliában él olyan ember, akinek égető szüksége van tekintélyes vagyonra. Valaki, aki szép lassan megsüketül, és nem hallja majd, miket beszél a felesége.

Elképesztő élmény volt. Miss Fairfieldet nyilvánvalóan nem vezérelte rossz szándék, mégis…

A vacsora befejeződött; a férfiak félrevonultak portóira és szivarra, és hálásak voltak, amiért legalább időlegesen fellélegezhetnek.

Ezúttal nem ereszkedett kínos csönd a helyiségre, amikor helyet foglaltak a könyvtárszobában.

– Pontosan olyan rémes, ahogy beharangoztam, nem igaz? – érdeklődött Whitting.

– Ugyan, uraim – csóválta a fejét Bradenton. – Nem illendő sértegetni egy hölgyet.

– Így igaz – helyeselt Hapford.

Whitting feléjük fordult, hogy tiltakozzon, de látta, hogy a márki szája gonosz mosolyra húzódik.

– Akkor jó – mondta Whitting. – Mert ha nem is sértegethetjük, végleg nem marad semmi szórakozásunk.

Hapford felsóhajtott, és elfordította a fejét.

Oliver nem szólt egy szót sem. Miss Fairfield valóban rémes volt. De… Oliver úgy látta, nem tehet róla.

És volt olyan idő, amikor ő volt az, aki badarságokat beszélt. Amikor elmondta a véleményét ahelyett, hogy hallgatott volna. Amikor ő is a Bradentonhoz hasonlók fejéhez vágta, hogy csak a rangjuk miatt tisztelik őket. Egek! Ez volt a legrosszabb, amit Miss Fairfield a márkinak mondhatott. Ha Bradenton féltékenyen ellenőrizgette a kiváltságai kerítését, akkor a kisasszony egy határozott mozdulattal átugrotta, és összetaposta a répaföldjét.

– Annyira idegesítő – fejtegette Whitting –, hogy úgy érzem, mintha viszkető kiütések jelentkeznének rajtam, amikor a közelembe kerül.

Nem számított, milyen idegesítő Miss Fairfield. Oliver túl sokszor volt már ilyen aljas megjegyzések céltáblája, hogy csatlakozni tudjon az eszmecseréhez.

Inkább töltött magának egy pohárral, és az ablakhoz sétált.

Nem figyelt. Nem nevetett. Nem csatlakozott a társalgáshoz, bár Bradenton néha felé is tett egy-egy megjegyzést.

Végül tulajdonképpen örült, hogy visszatérhetnek a hölgyekhez.

Ám itt sem lett jobb a helyzet. Whitting Miss Fairfield minden megjegyzése után Oliverre pillantott, és várta, hogy beszáll a gúnyolódásba. A másik két férfiú felváltva jelent meg a kisasszony oldalán, és apró piszkálódásokkal gúnyt űztek belőle. Ez zavarta Olivert. Elviselhetetlenül zavarta.

A hátsó asztalon kis tortácskák sorakoztak; Oliver alaposan megpakolta a tányérját, majd ismét az ablakhoz sétált. De nem menekülhetett; Miss Fairfield otthagyta a többieket, és csatlakozott hozzá.

– Cromwell úr – szólította meg.

Oliver biccentett, és az örökösnő elkezdett beszélni.

Nem volt olyan szörnyű, ha csak a hangjára összpontosított. Miss Fairfieldnek kellemes hangszíne volt: meleg és dallamos, és bájosan kacagott.

Folyamatosan Cromwellnek szólította. Együttérzését fejezte ki a könyvelés nehézségeivel kapcsolatban. Háromszor is felhívta a figyelmét, mennyire tiszteli azokat, akiknek meg kell dolgozniuk a megélhetésükért. Egyáltalán nem volt olyan rossz, ha az ember felkészítette magát a fecsegésözönre.

És miközben Oliver csak állt, mosolygott és próbált udvarias lenni, Miss Fairfield kinyújtotta a kezét, és elvett egy süteményt a tányérjáról. Látszólag észre sem vette, mit tesz. Mosolygott, és széles gesztusokkal magyarázott a tortával a kezében.

Ami annyit jelentett, hogy így mindenki láthatta, mit művel.

A többiek vigyorogtak a háta mögött. Whitting tett egy hangos megjegyzést az akármilyen vályúba beleevő disznókról. Oliver a fogait csikorgatva igyekezett mosolyogni. Nem fog megtörni. Már így is rajta nevettek.

– Szóval – ecsetelte éppen Miss Fairfield –, feltételezem, hogy ön jártas a számok világában. Igazán hasznos képesség; jó szolgálatot tesz még önnek a jövőben. Biztos vagyok benne, hogy bármelyik munkaadó szívesen alkalmazná.

Miközben beszélt, elvett egy újabb tortát.

– Csoda, hogy találtak annyi csipkét, amivel körbe lehetett tekerni – állapította meg a háta mögött Whitting.

Ha Oliver hallotta, Miss Fairfieldnek is hallania kellett. Mégsem reagált semmit. A fájdalomnak a szikrája sem lobbant fel a szemében.

Oliver tévedett. Ez a nőszemély mégis meg fogja törni. És nem azért, mert olyan rettenetes; nem akart rosszat, és ez sokat nyomott a latban. Azért törte meg, mert Oliver képtelen volt tovább hallgatni.

Húsz évvel azelőtti délutánra emlékeztette, amikor még otthon lakott. Néhány fiú kövér tehénnek nevezte a húgát, Laurát. Egészen hazáig követték, és folyamatosan bőgtek a nyomában. Akkoriban Oliver még ököllel oldotta meg a problémákat.

Miss Fairfield nem volt a húga. Látszólag észre sem vette, ami körülötte zajlik. De talán másvalaki húga volt, és Olivernek nem tetszett, ami vele történt.

Azért jött ide, hogy megpróbálja rábeszélni Bradentont a reformra. Azért jött ide, hogy meggyőzze őket. És nem azért, hogy végignézze, ahogy kigúnyolnak valakit.

Így aztán makacsul hallgatott.

És amikor a kisasszony újabb tortáért nyúlt, inkább a kezébe nyomta a tányért.

Miss Fairfield szeme egy pillanatra elkerekedett. Nem mozdult, csak ránézett Oliverre, akinek ismét meg kellett állapítania, ha a kisasszony éppen nem beszél, ha az ember képes eltekinteni a borzalmas ruhától, tulajdonképpen nagyon is bájos. A felkarján kis dudor emelkedett, és Oliver legszívesebben kinyújtotta volna a kezét, hogy megtapinthassa. A lány csillogó szemmel nézett fel rá.

– Elnézését kérem – bökte ki Oliver. – Ezt már amúgy is önnek tartogattam, de most el kell mennem… beszélnem kell valakivel.

Miss Fairfield csak pislogott. Oliver biccentett, és otthagyta.

– Ezt meg mi lelte? – hallotta a háta mögött Whittinget.

Egyszerű volt. Nem szeretett kinevetni senkit. Önmagára ismert a mulatságuk tárgyában. És bár sok minden változott gyerekkora óta, úgy tűnt, ez már így marad.

Jane becsukta a húga szobájának ajtaját, és megkönnyebbülten kifújta a levegőt. Már fájt a szája az erőltetett mosolygástól. A komód tetejére dobta a köpenyét, és megmozgatta a vállát, ellazította az izmokat, amelyek megmerevedtek a feszültségtől. Úgy érezte, mintha újra valódi emberré válna, akinek saját érzései és vágyai vannak, és maga mögött hagyhatja a kitalált személyt, aki ontja magából a sok sületlenséget.

Kellemes volt újra érezni. Főként, amikor elkeseredett színjátékának oka ott ült előtte az ágy szélén hálóingben.

– Nos? – kérdezte Emily. – Hogy ment? Mi történt?

Úgy tűnt, mintha a húga üdvözlő mosolyára adott válaszhoz nem is ugyanazok az izmok lendülnének működésbe, amelyeket egész este dolgoztatott.

Nem látszottak testvéreknek. Emilynek lágy, szőke haja volt, amely természetes hullámokban omlott a vállára; Jane haja viszont sötétbarnán csillogott. Emily finom vonásokkal büszkélkedhetett – mintha művész rajzolta volna meg keskeny, ívelt szemöldökét és finom szempilláját. Jane pedig… belőle hiányzott minden finomság. Ám korántsem látta magát csúnyának. Elég csinos volt a maga kerekded módján.

Mégis, ha a húga mellett állt, úgy érezte magát, mint egy igásló. Az a fajta, akit az emberek elkerekedett szemmel megbámulnak az utcán, és azt suttogják a mellettük állónak: Fogadok, hogy ennek a bestiának legalább két méter széles a válla. És nyomhat egy tonnát.

Jane azt feltételezte, hogy mindketten az apjukra ütöttek. És ez valóban zavarta.

– Nos? – faggatta Emily. – Mit gondol rólad az új fickó?

Néhányan Emily energikusságát gyerekes lelkesedésnek gondolták. Ám Jane ennél jobban ismerte a testvérét. Mindig mozgásban kellett lennie – szaladt, ha engedték, és sétált, ha csak erre volt lehetősége. Ha mégis arra kényszerítették, hogy leüljön, türelmetlenül rázogatta a lábát.

És ezekben a napokban folyamatosan rázogatta a lábát.

Jane elgondolkodott a válaszon.

– Legalább magas – válaszolta végül. Marshall valóban magas volt – talán három centivel is magasabb a magas sarkú cipőt viselő Jane-nél, ami egész ritkán fordult elő a férfiak körében. – És okos. – Még egy pillanatig sem kellett gondolkodnia, amikor elsütötte azt a tréfát a Towerrel kapcsolatban. – Szerencsére végül sikerült teljesen kikészítenem.

Jane elmosolyodott az ajtóban. Keserédes győzelem. Marshall valóban nagy hatást tett rá. Minden erejével megpróbált kedves lenni hozzá és a pénzéhez.

– Hogy csináltad?

– Kénytelen voltam beleenni a tányérjába – vallotta be Jane.

– Tökéletes. Szóval bevetetted a trükkömet. – Emily szeme felragyogott, a lába folyamatosan járt a rózsaszín ágytakaró mellett. – Mintha azt mondtad volna, hogy ezt tartalékolod. Most ki kell találnom valami mást.

– Az volt a szándékom – pislogott Jane. – De egészen elszántan igyekezett kedves lenni, és igazán szellemes fickó. Ha hagyom, hogy beszéljen, még a végén megnevettet. Muszáj volt megtörnöm.

A vége felé a férfi arcán látszott, hogy komoly és eltűnődő, mintha minden erejével próbálta volna megkedvelni Jane-t, és végtelenül elszomorította a kudarc. Az arca olyan becsületes volt, hogy Jane már abban is kételkedett, hogy egyáltalán képes elkeseredni. Ám a szeme elárulta – az a gondterhelt tekintet a szemüveg lencséje mögött.

– Új trükkre lesz szükségünk – jelentette ki Emily.

Valóban. Jane nem lehetett nyugodt, amíg Marshall nem nevet együtt a többiekkel. Már szinte sajnálta, hogy így el kell intéznie. Igazán kedves volt.

Pedig Jane nem adott rá semmi okot. Eltekintve attól a százezer októl, amely minden férfinak megvolt rá, és amitől már nem is számított olyan kedvesnek. Jane megrázta a fejét, hogy száműzzön belőle minden gondolatot a meleg tekintetű, ragyogó hajú fiatalemberről, majd visszafordult a húgához.

– Hoztam neked valamit. – Jane a félrehajított köpenyéhez lépett, és átkutatta a zsebeit, amíg meg nem találta az ajándékot.

– Ó! – Emily lelkesen kihúzta magát. – Mintha egy örökkévalóság telt volna el a legutóbbi óta.

– Még délután találtam, de Titus azt mondta, ne zavarjalak szunyókálás közben, úgyhogy…

Előrenyújtotta a kötetet.

Emily arca felragyogott, ahogy elvette a könyvet, és áhítatosan felsóhajtott.

– Köszönöm, köszönöm, köszönöm! Örökké imádni foglak. – Finoman végigsimított a borítón. – Remélem, Mrs. Blickstall nem került bajba miatta.

Jane legyintett. Megegyezett a gardedámjával. A nagybátyjuk Mrs. Blickstallt választotta Jane kísérőjéül, de Jane vagyonából kapta a fizetségét. Így amíg Jane negyedévenként megemelte a fizetését, Mrs. Blickstall hajlandó volt kicsit kiszínezni a nagybátyjuknak adott beszámolókat… és időnként szemet hunyt egy-egy csempészés fölött.

Regénycsempészésről volt szó. Emily esetében rémregényekről.

– Mrs. Larriger és a Viktória-föld lakói – mondta Jane. – Tényleg, Emily! Hol van Viktória-föld?

A húga arcára ábrándos kifejezés ült ki, miközben magához szorította a könyvet.

– Hó és jég borította terület az Antarktiszon. Az utolsó kötet végén, ahol Mrs. Larrigert elrabolják a portugál bálnavadászok, hogy váltságdíjat követeljenek érte, rábeszéli őket, hogy engedjék el. Ám a bálnavadászok kapitánya, sátáni kacaj kíséretében, egyszerűen kiteszi őt a Viktória-föld jeges partjainál.

– Értem – mondta nem túl meggyőzően Jane.

– Két teljes hónapot kellett várnom, hogy megtudhassam, mi lett vele.

Jane megrázta a fejét.

– Nem is tudtam, hogy a Viktória-földön élnek emberek. Azt hittem, nincs is ott szárazföld, és túl kietlen ahhoz, hogy lehessen élni rajta.

– De vannak pingvinek, fókák, meg ki tudja még mi. Elvégre Mrs. Larrigerről beszélünk. Aki megmenekült a kivégzéstől Oroszországban, miután bebizonyította, hogy nem ő ölte meg a cárné kedvenc farkaskutyáját. Elfojtott egy fegyveres felkelést Indiában. Legyőzte Japán és Kína seregeit, és csak ezután kapták el a bálnavadászok.

– Ez a sok kormány a világ minden táján – jegyezte meg Jane. – Mind ugyanezt a szerencsétlen nőt akarják kivégezni. Ennyien talán mégsem tévedhetnek.

Emily felnevetett.

– Te csak azért nem szereted, mert túlságosan hasonlít rád.

– Szóval olyan vagyok, mint egy ötvennyolc éves öregasszony? – Jane gúnyosan csípőre tette a kezét.

– Nem – felelte vidáman Emily. – De öntörvényű vagy, és imádsz vitatkozni.

– Ez nem igaz.

– Hmm… – Emily az orrához emelte a könyvet, hogy beszippanthassa a frissen felvágott lapok illatát. Eközben a hálóinge ujja felcsúszott a könyökén, és felvillant két kerek sebhely.

– Öntörvényű vagyok, vagy sem, ez a könyv ponyva – jelentette ki Jane, de a keze ökölbe szorult. Úgy gondolta, soha életében nem tud megbocsátani Titusnak azokért a sebhelyekért.

Ha Emily észrevette, hogy megváltozott a hangja, nem adta jelét.

– Semmi másnak nincs olyan jó illata, mint a frissen nyomtatott könyvnek. És ami ezt a bizonyos regényt illeti, igazán tanulságos is. Különben honnan ismerhetnénk meg más országokat?

Emily sebhelyéről nem lehetett mit mondani, és a tény, hogy viselnie kellett, nem szolgálhatott ürügyként, hogy Jane abbahagyja a nevelést. Úgyhogy lágyan oldalba bökte a húgát, és jóval szigorúbb hangot ütött meg.

– Ugye, tudod, hogy ezeket a könyveket a képzelet szülte? Hogy talán minden kötetet más írt, és az sincs kizárva, hogy olyan is van köztük, aki sohasem hagyta el Londont? Egyáltalán nem tanulságosak. Puszta kitaláció, és el tudom képzelni, hogy az oroszokat, kínaiakat és japánokat nagyon zavarná, ha tudomást szereznének róla, hogy az említett Mrs. Larriger miket hord össze róluk.

– Igen, de…

Az ajtó váratlanul kinyílt, és ezzel félbeszakadt a vita. Emily felpattant, és a szoknyája alá rejtette a könyvet. Jane a húga elé lépett. De már nem volt mit tenni.

Titus Fairfield Jane-ről Emilyre nézett, majd lassan vissza Jane-re. Szomorúan ingatta a fejét.

– Jaj, lányok! – mondta.

A nagybátyjuk kopaszodott, és tekintélyes tokával büszkélkedhetett. Külsejéhez mély, komor hang párosult, és ez együttesen olyan hatást keltett, mintha folyton mogorva lenne – és ez minden kétséget kizáróan teljes megelégedésére szolgált. Jane azt gyanította, hogy időnként a tükör előtt gyakorolja a morcos arckifejezését.

Talán azt hitte, ha mogorva, akkor műveltebbnek tűnik.

– Nem vagyok bolond – jelentette be.

A lányok egymásra néztek.

– Titus bácsi! – szólt Emily. – Milyen jó, hogy látlak.

A nagybátyjuk előrenyújtotta a kezét, és az ujjával finoman megkocogtatta a tenyerét. Emily felsóhajtott. Lassan felállt, és kihúzta a könyvet maga alól. Titus bácsi előrelépett, és elvette a regényt.

– Ez egyfajta fejlesztőkönyv – magyarázta Emily. – Erkölcsi tanulságokat felvonultató történet…

– Mrs. Larriger és a… – Titus szomorkás hangot hallatott. – Viktória-föld. – Úgy mondta ezt az utolsó szót, mintha ki kellene ejtenie a száján egy bordélyház nevét. – Jane, drágaságom! Mit is mondtam arról, hogy nem szabadna holmi regényekkel tévútra terelned a húgodat?

Valójában Jane is nagyon örült volna, ha Emily lemond Mrs. Larriger elképesztő és nevetséges hőstetteiről. Igen egyszerű lett volna elterelni a figyelmét – csak társaságot kellett volna biztosítani a számára. Az is elég lett volna, ha tíz percnél tovább kiengedik.

Ám ezzel kapcsolatban már számtalanszor vitába szállt a nagybátyjával.

– De Titus bácsi! – magyarázkodott Emily. – Ez oktató jellegű történet, tele… földrajzi érdekességekkel.

– Egy regény.

Emily eltökélten összeszorította az állkapcsát.

– Igaz történet, amelyet a fikció finom szövetébe burkoltak, hogy megvédjék az ártatlanok személyazonosságát.

Titus Fairfield kinyitotta a könyvet, lapozott néhányat, majd felolvasott egy részt:

– „Sikerült rávennem a fókákat, hogy húzzák a tutajomat, és fogjanak nekem halat, így nem maradt más dolgom, mint gyakorolni a pingvinek hangját.” – A bácsikájuk felpillantott. – Igaz történet a fikció finom szövetébe burkolva?

Még Titus sem volt ennyire hiszékeny.

Emily a fülére tapasztotta a kezét.

– Mindent elrontasz. El ne mondd, mi történik!

Titus ránézett a lányra.

– Ha ez kell ahhoz, hogy abbahagyd ezt a botorságot. Engedetlen voltál, és az engedetlenség következményekkel jár. – Miközben beszélt, komótosan a könyv végéhez lapozott. – Nem hagyhatom az akaratosságodat. Ha nem akarod hallani a befejezést… – Azzal lehajtotta a fejét, és olvasni kezdett. – „Huszonhetedik fejezet. Miután a cápák megtámadtak…”

– La-la-la – énekelte hangosan Emily. – La-la-la-la.

Titus elhallgatott, majd becsukta a könyvet, az arca még jobban elkomorult.

– Emily, drágaságom. Ki tanította neked, hogy ne mondj igazat? Hogy semmibe vedd az idősebbek tekintélyét? Hogy közbeszólj, amikor a gyámod mond valamit?

Te, gondolta Jane. Vagy a szükség.

Ám úgy tűnt, a nagybátyjuk egészen más véleményen van. A tekintete megállapodott Jane-en.

Nem nézett vádlón. Az arcán pusztán szánalomra méltó szomorúság látszott. Lassan Emily mellé sétált, és megveregette a vállát.

– Emily! – mondta halkan. – Tudom, hogy te őszinte kislány vagy. És azzal is tisztában vagyok, hogy rajongsz a nővéredért.

Titus egyáltalán nem ismerte Emilyt. Soha nem vette rá a fáradságot, hogy bármelyiküket is megismerje.

– Ez csak természetes – folytatta, mintha Jane nem is lett volna a szobában. – De észben kell tartanod, hogy a testvéredből hiányzik az erkölcsi tartás.

Jane nem volt hajlandó reagálni. Soha nem sült ki jó abból, ha vitatkozni, kiabálni vagy sírni kezdett – bármilyen próbálkozás csak megerősítette a nagybátyját a saját igazában.

Ám Emily megrázta a fejét.

– Nem szeretem, hogy ezt mondod. Ez nem igaz.

– Megértem, megértem – mondta a nagybátyjuk lassan és szomorúan. – Nem is azt kérem, hogy gyűlöld meg a nővéredet. Ez természetellenes volna bármely lány esetében, aki ilyen törékeny.

Jane látta, ahogy Emilynek ökölbe szorul a keze a szoknyája mellett. Lehet, hogy nem néztek ki testvéreknek, de a látszat csalt. És Emily képtelen volt hallgatni, amikor Jane-t sértegették.

Ne harcolj, Emily! Bólogass engedelmesen, hadd mondja a magáét!

– Tévedsz – jegyezte meg Emily.

– Túlságosan lobbanékony vagy. – Titus felemelte a ponyvaregényt, és becsúsztatta az egyik zsebébe. – És azt hiszem, pontosan tudom, ki ezért a felelős. Ha olvasni támad kedved, a dolgozószobámban bőségesen találsz könyvet. Csak kérned kell.

Emily a nagybátyjára meredt.

– A dolgozószobádban? De hiszen azok egytől egyig régi jogi szakkönyvek!

– Nagyon is fejlesztő olvasmányok.

– Igazán? És melyiket olvassam ma este? Az Értekezés a tulajdonjog átruházásának művészetéről igazán ígéretesen hangzik, de hogy is dönthetnék emellett, amikor megkaphatom a Jogi viszonyrendszer kisded, szülő és gyermek között című műremeket is?

Jane finoman intett. Hagyd abba, kérlek, hagyd abba! De Emily már képtelen volt türtőztetni magát.

– Jaj, nem! Már emlékszem – folytatta. – Mindet olvastam már. Mert be vagyok zárva a szobámba, nem mehetek társaságba, és még azt sem hagyod, hogy valódi emberekről olvassak…

Vagy kitalált személyekről.

Titus felállt.

– Miss Emily! Túlságosan felizgatod magad. Ellátogathatsz a templomba, ahogy minden jóérzésű fiatal hölgynek illenék. És Mrs. Blickstall elkísér a reggeli egészségügyi sétákra. – A nagybácsijuk borúsan ráncolta a homlokát. – Nem vall rád ez a hevesség. Talán volt ma valami történés?

– Valami? – ismételte Emily. – Ó, igen. Az első dolog, ami ma velem történt, hogy felkeltem.

Titus felvonta a szemöldökét.

– Drága gyermekem! Tudod, hogy nem így gondoltam.

Emily lángoló tekintettel nézett a gyámjára.

– Akkor magyarázd el, pontosan hogy értetted.

– Csak nem ért az a balszerencse, vagyis… csak nem estél áldozatául egy újabb…

Emily összeszorította a fogait.

– Volt egy rohamom – vallotta be.

A nagybátyjuk arcára őszinte aggodalom ült ki. Egyik kezét Emily vállára tette.

– Szegény, drága gyermekem! – suttogta. – Nem csoda, hogy így felizgattad magad. Aludnod kellene.

– De Jane még el sem mesélte, milyen volt az estéje.

Titus Emilyről a csendesen szemlélődő Jane-re nézett. Jane azt kívánta, bárcsak képes volna gyűlölni. Bárcsak képes volna utálni a sok jóindulatú szabályát, a feltételezéseit és az őszinte elhatározását, hogy meggyógyítsa a húgát. De Titus bácsi nem volt rossz ember. Csak fáradt és lusta.

Újabb rémes, gondterhelt sóhajt hallatott.

– Emily, a nővéred…

Emily megveregette a kézfejét.

– Hogyan buzdíthatnám helyes cselekvésre, ha sohasem beszélgethetek vele?

Titus felsóhajtott.

– Igazad van. Talán szerencsésebb volna, ha kicsit többet beszélgetnél vele. De Emily… kérlek, vedd rá, hogy menjen férjhez! Mindannyiunknak ez a legjobb megoldás.

Azt akarta, hogy Jane tűnjön el az életéből. Jane-nek be kellett vallania, hogy ez részben az ő hibája is. Az ő döntéseiből fakadt. Nem volt meglepő, hogy Titus bácsi úgy véli, rossz hatással van a húgára. De már nem tehetett semmit, hogy megváltoztassa a nagybátyja véleményét. Titus tudta, hogy valójában nem az apja gyermeke, és ez tett minden vele kapcsolatos dolgot megbocsáthatatlanná. A szíve szakadhatott volna, miközben próbálja meggyőzni a nagybátyját, de a szívét a húgának tartogatta.

– Így lesz, bácsikám – helyeselt Emily.

– Te tartod bennünk a lelket, drágaságom – mondta Titus, és újabb fájdalmas mosollyal elhagyta a szobát.

Emily megvárta, amíg a léptei elhalnak a folyosón, majd ökölbe szorította a kezét.

– Gyűlölöm – fröcsögte, miközben felállt, és az ágy felé fordult. – Gyűlölöm. Gyűlölöm. Gyűlölöm. – Minden egyes ismétlésre lesújtott a párnájára. – Gyűlölöm azt a bánatos képét meg az aggódó tekintetét. Gyűlölöm.

Jane odalépett a húgához, és átkarolta.

– Tudom.

– Legalább te járhatsz társaságba. Tizenkilenc éves vagyok, és – az isten szerelmére – nem enged el sehová, mert attól fél, hogy talán újabb történést szenvedek. Tényleg azt hiszi, hogy jobban leszek, ha be vagyok zárva ebbe a szobába, mint valami mesebeli hercegnő, és nem olvashatok mást, csak erkölcsfilozófiát és jogi értekezéseket?

Jane már régen felhagyott azzal, hogy azon töprengjen, mit hisz Titus. Helyesen akart cselekedni. Egy orvos egyszer azt mondta neki, hogy Emily rohamait előidézheti a fizikai erőfeszítés és az izgalom is, ezért a nagybátyjuk pihenésre kárhoztatta. A tény, hogy Emilyt olyan gyakran zárta be a szobájába, együtt járt azzal, hogy ő nem látta a rohamait, így ezek után már semmi sem győzhette meg arról, hogy a gyógymód nem használ.

Titus a legkevésbé sem szeretett volna két lány gyámja lenni. Különösképpen, hogy az egyikükhöz nem fűzte vér szerinti kötelék, a másik pedig megmagyarázhatatlan rohamokkal küzdött.

Jane felsóhajtott, és közelebb húzta magához a húgát.

– Már csak tizenöt hónap – vigasztalta. – Betöltöd a huszonegyet, és megszabadulsz tőle. Itt hagyhatjuk, pazarul eléldegélünk a pénzemből, és megígérem, hogy megvehetsz minden regényt, ami megtetszik. És táncolhatsz minden bálban. Senki sem áll az utadba. Nem merészelnek.

Emily felsóhajtott.

– Tudni akarom, hogyan menekült meg Mrs. Larriger a Viktória-földről.

Jane-nek megfordult a fejében, hogy tovább dorgálja a húgát, de aznap estére már kijutott neki a fejmosásból. Így inkább visszament a köpenyéhez, és elővett egy újabb kötetet. – Mivel folyton megtalálja… két példányt hoztam.

Emily felszisszent, és kikapta a regényt a nővére kezéből.

– Szeretlek. – Kinyitotta a könyvet, és gyengéden végigsimított a címoldalon. – Fogalmam sincs, mihez kezdenék nélküled.