Maja Lunde

Az utolsó vadlovak

részlet

A könyv eredeti címe: Przewalskis hest
Szerző: Maja Lunde
Az eredeti kiadó: H. Aschehoug & Co., Norvégia

Fordította: Patat Bence

Borító: Szabó Imola Julianna

Az Oslo Literary Agency hozzájárulásával.

A fordítást támogatta a NORLA, Norwegian Literature Abroad.

© Hungarian translation: Patat Bence, 2022
© CSER Kiadó, Budapest, 2022
© Maja Lunde
© H. Aschehoug & Co., (W. Nygaard) AS, 2019

Minden jog fenntartva.
Jelen könyvet, ill. annak részeit tilos reprodukálni, adatrögzítő rendszerben tárolni, bármilyen formában vagy eszközzel – elektronikus, mechanikus, fényképészeti úton vagy más módon – közölni a kiadó engedélye nélkül.

ISBN 978 963 278 713 8

Kiadja a CSER Kiadó
Felelős kiadó: a kiadó vezetője
1114 Budapest, Ulászló u. 8. • Telefon: (+36-1)386-9019
E-mail: info@cserkiado.hu • Honlap: www.cserkiado.hu
Szerkesztette: Cser Judit, Vörös András

Elektronikus változat: Ambrose Montanus

Jespernek, Jensnek és Linusnek

Eva

Heiane, Akershus megye, Norvégia, 2064

A csődör szinte kábulatban nyomakodott a kanca felé. Az ösztöne teljesen magával ragadta, kiszámíthatatlanná tette, megőrjítette. Emberként soha nem voltam képes felfogni ezt az erőteljes testi vágyat. Persze volt idő, amikor én is hagytam magam lehúzni a felszín alá, ahol elvesztettem a kontrollt, de alkalmanként csak néhány percre, és az is régen történt, ilyen luxust már nem engedhettem meg magamnak. Az egyetlen hajtóerő, ami a cselekedeteimet mozgatta, az éhség volt. Az éhségtől az ember képes irracionálisan viselkedni, ami az őrületre emlékeztethet, az éhségtől bármire képesek lehetünk.

Egy állat ösztöneivel nem lehet vitatkozni, így meg kellett védenem Nike-t, a kancámat. Rimfakse ugyanis nem adta fel, pedig a Nike és a csikója, Puma körüli kerítés elvileg elég volt ahhoz, hogy távol tartsa tőlük. Akármennyit kiabáltam és hadonásztam, Nike sárlása a karámhoz vonzotta. Nike tavaly ősszel veszítette el a társát, Hummelt, a csődört. Öreg és fáradt mén volt már, el kellett engednem. Nike pedig egyedül maradt. Tudtam, hogy nem nyugszik, amíg vemhes nem lesz. De nem kaphatta meg, amit akart, mivel takhi volt, a világban megmaradt néhány vadló egyike, Rimfakse pedig teljesen átlagos háziló, akit Richard engedett szabadon, mielőtt egy éve elköltözött a szomszéd tanyáról. Egy vadló és egy háziló csikója a háziló tulajdonságainak többségét örökölné: a vérvonal két nemzedék után kihalna, és hiábavaló lenne a sok fáradság, aminek révén eljutott ide, mindaz a munka, amit abba fektettek, hogy a faja megmaradjon itt a Földön.

– Menj onnan, Rimfakse!

A csődör a kerítésnek dörgölőzött, pofáját Nike-nak nyomta, próbálta elérni, a kanca pedig bátorította, megemelte a farkát, és a fenekét fordította felé.

Hadonászva közelebb szaladtam.

– Tűnj el innen! Nyomás!

Rimfakse rám nyerített, megfordult, toporgott egy kicsit, aztán sértődött hátsóval elügetett.

– Felejtsd el! – kiáltottam utána. – Keress magadnak a saját fajtádból való lovat!

Nem sokáig kellett már rájuk így vigyáznom. Szeptember volt, Nike-ra hat hónap várt sárlás nélkül, hat hónap béke és nyugalom mindkettőnknek. Télen mindent kézben tudtam tartani, az állatok viselkedését és a saját helyzetemet is. Mindaddig, amíg tele a kamra, amíg a téli viharok távol maradnak, amíg nem megy el az áram, télen kezelhető az élet.

A kerítéshez léptem, nekidőltem az egyik oszlopnak, és kinyújtottam kezemet a vadlovak felé.

– Jó reggelt, Nike. Szia, Puma.

Felém fordították a fejüket, megismerték a hangomat. Puma jött oda először, vékony lábaival nehezen járt a földön, fiatal volt még ebben a világban, kissé ingatag, mintha még csak tapogatózna. Átdugta a pofáját a kerítésen, és halkan prüszkölt egyet.

– Hogy van-e nálam valami nektek? – kérdeztem mosolyogva. – Szerinted van nálam valami nektek?

Bedugtam a kezemet a zsebembe.

– Igen, de csak ma.

Nike is odasietett. Amint észrevette a sárgarépát, amit elővettem, kitágultak az orrlyukai.

– Tessék, kicsikém – dugtam oda az első sárgarépát Pumának. Egy kicsit, mivel még túl fiatal volt, a kancatejen kívül mást nem nagyon tudott megemészteni.

Nike dobbantott a lábával.

– Jól van, jól van, te is kapsz.

A nagyobbat adtam neki. Villámgyorsan eltűnt a szájában, hangosan ropogott odabent.

– De Isának meg ne mondjátok – mondtam.

Nike prüszkölt, a farkát lóbálta.

– Isa szigorú? Igen, a lányom szigorú.

Egy darabig csak néztem őket, bár ők rám sem hederítettek, aztán sarkon fordultam, és visszasiettem a tanyára. Péntek volt, piaci nap, és le kellett mennem a kikötőbe. Még előfordult, hogy halászok vagy vadászok is felbukkantak. A tyúkok az elmúlt hétben sok tojást tojtak, talán lesz valaki, akit érdekelnek majd.

Elsiettem a bezárt bódé mellett, amelynek ablakait betörték, reklámplakátjait pedig kifakította a nap, a korábban különböző macskaféléknek helyet adó kerítést megkerülve elindultam felfelé a dombon, elhaladtam a kis mocsár mellett, amit még Nagypapa alakított ki az ezredforduló tájékán, hogy veszélyeztetett kétéltűeket őrizzen meg, és az elkerített kiserdő mellett, ahol korábban farkasok, a legfélénkebb állatfajunk példányai rejtőztek.

A családom három generáció óta működtette a parkot, és az állatok mindig is jól érezték magukat nálunk. Ezt azzal mutatták ki, hogy utódaik születtek. Jött a közönség, hogy szórakozzon és tanuljon, a látogatás csúcspontját pedig az jelentette, ha megnézhették az állatok kicsinyeit. Olyankor visítottak, nevettek, mutogattak, azt mondogatták: nézd, nézd, de édesek, milyen hihetetlenül édesek! A hópárducnak egyszer hármasikrei születtek, micsoda szenzáció volt! Soha nem érkezett annyi látogató, mint azon a nyáron. De az új életet mi is mindig nagyon komolyan vettük. Emlékszem, hogy az iskolában a többi gyerek mennyire furcsállt bennünket, kínosan éreztük magunkat, ha eljöttek hozzánk: nálunk a vacsoraasztalnál a fedeztetés és a vemhesség szokványos témának számított. Amikor pedig új lények jöttek a világra, úgy gondoztuk őket, mintha a sajátjaink volnának… És a sajátjaink is voltak. Nem, nem a sajátjaink, az övéik, mondta Apa mindig, a mi feladatunk csak az, hogy a lehető legjobb dolguk legyen nálunk, hogy új életet akarjanak teremteni.

A hópárducok már tovatűntek, ahogy a többi állat többsége is, csak nagyon kevés maradt. A farkasok korábbi nagy területét egy kisebb erdeirénszarvas-csorda foglalta el. A fajuk nem volt veszélyeztetett, de mivel nagyjából magukban is jól megvoltak, még nem engedtem őket szabadon. A két rühes nőstény vándorsólymot, még ketrecben tartottam. Nem igényeltek sok gondoskodást, de attól tartottam, hogy amint nem figyelek rájuk, elpusztulnak. A park nyugati végében egy magányos skót vadmacska élt, nem bírtam rávenni magam, hogy elengedjem, mert ha egy házimacskával párzik, kihal a vérvonala. És hát ott volt Nike meg Puma, a két legnagyobb kincsem. Rájuk nagyon vigyáztam.

Anne, a nővérem intézte el, hogy legyenek vadlovaink itt Heianéban, kiskora óta beszélt róluk. Emlékszem, hogy folyton ugyanazokat a filmeket nézte a YouTube-on, az iPaddel az ölében ült, fülhallgatóval, és figyelte, ahogy a lovak futnak előtte a képernyőn. Éveken át dolgozott azon, hogy vásárolhasson egy csődört meg egy kancát egy franciaországi rezervátumból, és végül sikerült bevonnia Heianét egy nemzetközi tenyészprogramba. Nike és Hummel az utolsó lovak közé tartozott, amelyeket parkok egymás között adhattak el. Rimfakséhoz hasonló lovak örökre létezni fognak, de vadlovakból túl kevés maradt a világon. Reméltem, hogy ha mindennek a végére jutunk, az élet stabilizálódik, és felvehetjük a kapcsolatot a kinti partnereinkkel, szerezhetünk Nike-nak egy új csődört. Mongóliában ugyanis talán még lehetnek vadlovak. Elvégre nagyon sok élt belőlük. Néhány csak maradt.

Nike és Puma futócipőkről kapta a nevét. Anne keresztelte el őket, ahogy minden állatunknak ő adott nevet. Letűnt dolgokról, ruhákról, elektronikai cikkekről, órákról és autókról. Isa viccesnek találta a neveket, még mindig nevetett rajtuk. Engem túlságosan is Annéra emlékeztettek. Nemcsak a humorára, hanem a tetterejére is. Meg a jelenlétére – de ez a két dolog talán összefügg. Anne maga is sok volt, olyan ember, aki elintézi a dolgokat.

De Anne elment, erős hangjával, egy percre sem nyugvó testével együtt. Elhagyta Heianét, minket és a lovakat is, azt mondta, csak pár hónapra megy, de soha nem tért vissza. Amikor legutóbb beszéltem vele, már egészen északon, Trøndelagban járt. Ennek már majdnem egy éve. Aztán a telefonunk felmondta a szolgálatot. Eltűnt a térerő, és teljesen egyedül maradtunk. Isa esténként zárni kezdte az ajtót. Itt biztonságban vagyunk, mondtam, és felszereltem egy reteszt az ajtó belsejére.

– Mikor jössz vissza? – kérdezte Isa.

Az autónál álltam, a kikötőbe készültem indulni.

– Tudod, hogy fogalmam sincs. Lehet, hogy ma nem jön senki. Lehet, hogy senkinek nincs mit eladnia. Legutóbb is több órát kellett várnom.

– Nem jöhetek veled? Ráérünk ellátni a teheneket, amikor visszajövünk.

– Jobb, ha itt maradsz.

– Egyedül – húzta be a vállát ijedten Isa. – Nem tanítasz meg lassan vezetni?

– Még csak tizennégy éves vagy.

– Nem hinném, hogy bárki megállítana minket.

Megkockáztattam, hogy kinyújtom a kezem és megborzolom a haját.

– Sietek, amennyire tudok.

Nem húzódott el, hagyta, hogy megsimogassam a fejét.

– Ha jön valaki idegen, zárd be az ajtót – mondtam. – És ne felejtsd a reteszt sem.

– Jó, jó.

– És tégy úgy, mintha itthon sem lennél.

– Tudom, Anya.

– Egyébként pedig megnéznéd, hogy zárva van-e a pinceajtó? Nem szeretném, ha beesne az eső.

– Meg.

– Akkor szia, drágám.

Sietve megöleltem. Isa is visszaölelt, a péntek volt az egyetlen nap, amikor tényleg visszaölelt. Úgy megnőtt már, akkora lett, mint én, a homlokán pattanások jelentek meg, de az arca még gyerekesen sima maradt. Amikor Isára gondoltam, egy gyereket képzeltem magam elé, és valahányszor magam előtt láttam, megijedtem. Magas volt, vékony, hosszú végtagokkal, pólója alatt apró mell dudorodott, éles járomcsontja pedig magasan állt. Egy éve még gyerek volt, most pedig kissé ringatózva, öntudatosan és megfontoltan járt, mintha folyamatosan szerepelne, mintha lenne itt bárki, akinek megmutathatja magát. Eltűnődtem, hogy mostantól vajon mindig megijedek-e majd. Hogy mindig meglep-e majd a gyerekem látványa, és hogy vajon minden szülő így van-e ezzel.

Isa hirtelen eleresztett, rájött, hogy túl nagy már ahhoz, hogy így ölelgessen. Elhallgattunk, zavarba jőve félrenézett.

– Nem felejted el a pinceajtót, ugye? – kérdeztem, hogy segítsek rajta.

– Nem – felelte. – De most akkor menj.

Beültem az autóba, beindítottam a motort. Az ég beborult, és az első esőcseppek nagyot koppantak a szélvédőn.

Isa még ott maradt az udvaron, láttam a visszapillantó tükörből. Ha hunyorítva néztem, még mindig úgy nézett ki, mintha hét- vagy nyolcéves lenne, úgy állt ott, mint mindig, lábfejét kissé oldalra billentve, két karját összefonva, mintha magát ölelgetné. Nyeltem egyet, és az útra figyeltem.

Megtettem néhány kilométert, de nem láttam senkit, amikor váratlanul kisebb csoport bukkant fel az út bal oldalán. Anya, apa és két lány. Mindannyiukon hátizsák, és a holmijukkal megpakolt neonsárga bicikli-utánfutót toltak maguk előtt. Csöpögött róluk az eső, arcukat nagy kalapok takarták, ruhájuk sötét lett a nedvességtől. Csak a bicikli-utánfutó betűi világítottak kitartóan: Sport Extreme. Az apa feltartotta a hüvelykujját, amikor meglátott. Magányos, fehér ujj meredt ki sovány ökléből: a vándorlók egyetemes jele.

A gázpedálra léptem, olyan gyorsan haladtam el mellettük, ahogy bírtam, és nem néztem a visszapillantó tükörbe, hogy ne lássam, hogyan reagálnak.

Isa azt akarta, hogy mi is induljunk útnak, legyünk olyanok, mint ők, éljünk az út mentén. Hagyjuk el Heianét, és vándoroljunk észak felé, ahogy mindenki más is, a még létező kisvárosokra, olyan emberi közösségre vadászva, amelynek élete hasonlít a mi korábbinkra. Egész Európa gyalogolt, iránytalanul, céltalanul. Az emberek hosszú évek óta vándoroltak, a szárazság űzte őket. Észak már gyerekkoromban lezárta a határait. Aztán jött az Összeomlás. Meg a háború. Hét éve harcoltak már az élelemért, a vízért, ahelyett, hogy arra fordították volna az erejüket, hogy felkészüljenek mindarra, amiről tudni lehetett, hogy bekövetkezik, és mindent bevetettek a győzelemért. Pedig nem győzött senki, csak vesztesek maradtak.

Most már senki sem háborúzott, és mindaz, amiért harcoltak, elillant. A határok is megszűntek.

Szerencséseknek mondhattuk magunkat, hogy ott laktunk, hogy a közelünkben soha nem dúltak harcok, hogy volt egy vízzel teli kutunk. Volt tanyánk, otthonunk, volt mit termesztenünk, állatokat tenyészthettünk. Amíg megvan a tanya, nem kell vándorolnunk. Ez nem is lehetett kérdés. De amikor Anne elhagyott bennünket, valami megváltozott. Amikor pedig Richard is utánaindult a családjával, és Isa elveszítette mindkét barátját, Agnest és Larst, sápítozni kezdett. Nem értette, miért élünk még mindig itt, állandóan problémázott, panaszkodott, úgy találta, hogy az állatok kevesebbet adnak, mint régen, kezdenek kiöregedni, a tehenek, a tyúkok és Boering, a malac is, akit igazából tavaly karácsonyra kellett volna levágni. Richard a családjával Nordland megye felé indult el. Bodø mellett éltek rokonaik, akiknek állítólag továbbra is jól ment a soruk. Volt elég hal a tengerben, hogy ne haljanak éhen, és a közösség is hasonlított egy kisvárosra. Amikor Isát a terveiről kérdeztem, azt felelte, hogy Nordlandba akar menni. Mintha eljuthatnánk odáig, mintha az a kis közösség még létezne, mikor az összes többi eltűnt.

Ha elindulnánk, az országút lenne az otthonunk.

Ráadásul Isa az állatokról is megfeledkezett, hiszen nem értünk voltak, mi is ugyanannyira voltunk értük. A parkban maradt néhány vadállatnak szüksége volt rám. Különösen Pumának, őt nem hagyhattuk ott, pláne nem most, amikor sárgult a fű, és rothadásbűz terjengett a levegőben.

Tartalom

Eva

Isa – Kedves Lars

Mihail – Beszámoló mongóliai utazásomról és arról, amit ott találtam

KARIN

Eva

Mihail – Beszámoló mongóliai utazásomról és arról, amit ott találtam

KARIN

Eva

Kedves Lars

Beszámoló mongóliai utazásomról és arról, amit ott találtam

KARIN

Beszámoló mongóliai utazásomról és arról, amit ott találtam

Eva

KARIN

Beszámoló mongóliai utazásomról és arról, amit ott találtam

Eva

KARIN

Beszámoló mongóliai utazásomról és arról, amit ott találtam

Eva

Kedves Lars

KARIN

Eva

Beszámoló mongóliai utazásomról és arról, amit ott találtam

KARIN

Eva

Beszámoló mongóliai utazásomról és arról, amit ott találtam

Eva

KARIN

Eva

Beszámoló mongóliai utazásomról és arról, amit ott találtam

Kedves Lars

KARIN

Beszámoló mongóliai utazásomról és arról, amit ott találtam

KARIN

Eva

LOUISE

Eva

Beszámoló mongóliai utazásomról és arról, amit ott találtam

KARIN

Eva

KARIN

Beszámoló mongóliai utazásomról és arról, amit ott találtam

Eva

KARIN

Eva

Beszámoló mongóliai utazásomról és arról, amit ott találtam

KARIN

Eva

Kedves Lars

KARIN

Beszámoló mongóliai utazásomról és arról, amit ott találtam

KARIN

Eva

Beszámoló mongóliai utazásomról és arról, amit ott találtam

Kedves Lars

KARIN

Eva

Beszámoló mongóliai utazásomról és arról, amit ott találtam

KARIN

Eva

Kedves Lars

Beszámoló mongóliai utazásomról és arról, amit ott találtam

Mathias

Köszönetnyilvánítás

Források

Felhasznált betűtípusok
Abril Fatface – SIL Open Font License
Crimson Text – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0
Vujahday Script – SIL Open Font License