Neal Shusterman

PRÓFÉTA

KASZÁSOK KORA 3.

Fordította: Vereckei Andrea

A mű eredeti címe: The Toll

© Neal Shusterman, 2019

Published by arrangement with Simon & Schuster Books for Young Readers,

an imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division

A jogtulajdonos engedélye nélkül a műből részlet sem közölhető.

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2024

Magyar fordítás © Vereckei Andrea, 2024

Ez egy kitalált történet. A nevek, szereplők,

helyszínek és események a szerző

képzeletének szüleményei, vagy a valóságtól

eltérően kerültek megjelenítésre.

Bármilyen hasonlóság valós – élő vagy holt – személyekkel,

intézményekkel, eseményekkel

vagy helyszínekkel csak a véletlen műve.

ISBN 978-963-614-415-9 (papír)

ISBN 978-963-614-430-2 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2024-ben

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

A kiadó az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők

Egyesülésének tagja

Főszerkesztő: Balázs Eszter Anna

Szerkesztette: Joó Hajnalka

Felelős szerkesztő: Pavlovic Tijana

Korrektor: Cseri Mária

Magyar borító: Müller Péter

E-book: Scriptor Kft.

David Gale-nek, a szerkesztők főpengéjének.

Mindannyiunknak hiányzik tollad megvilágosodott rendje!

ELSŐ RÉSZ

AZ ELVESZETT SZIGET ÉS AZ ELSÜLLYEDT VÁROS

Mélységes alázattal foglalom el Közép-Merika főpengéjének pozícióját. Bárcsak örömtelibb körülmények között került volna sor erre! Örökkévaló tragédiájára az idők végezetéig emlékezni fogunk. Mindaddig emlékezetünkben őrizzük a több ezer embert, akiknek azon a szörnyűséges napon ért véget az életük, amíg az emberiségnek lesz szíve, amely dobogni képes még, és lesz szeme, mely zokogni tud. Mindazok nevét, kik az enyészeté lettek, örökké őrizni fogja ajkunk.

Megtiszteltetés, hogy a hét főhalálosztó utolsó cselekedeteként elismerte, hogy szabályosan választottak meg főpengének – és mivel az egyetlen másik jelölt odaveszett a katasztrófában, kár lenne feltépni a sebeket azáltal, hogy felnyitjuk a lepecsételt szavazatokat. Curie kaszás és én nem mindig értettünk egyet, de Curie kétségkívül a legjobb kaszások egyike volt, és a legnagyobbak közt marad fenn a neve a történelemben. Épp annyira gyászolom az elvesztését, ha nem jobban, mint bárki másét.

Rengeteg spekuláció látott napvilágot azzal kapcsolatban, hogy kit terhel a felelősség a katasztrófáért, hiszen nyilvánvaló, hogy nem baleset történt, hanem bűnös szándékkal, előre kitervelten idézték elő. Ezennel véget vetek a híreszteléseknek és a spekulációnak.

Vállalom a teljes felelősséget.

Azért, mert a volt inasom volt az, aki elsüllyesztette a szigetet. A magát Lucifer kaszásnak nevező Rowan Damisch készítette elő ezt az elképzelhetetlen cselekedetet. Ha nem én képeztem volna ki, ha nem vettem volna a szárnyaim alá, soha nem jutott volna el Örökkévalóra, és soha nem lett volna képes véghez vinni ezt a szörnyűséges bűnt. Így csakis magamat okolhatom. Az egyetlen vigaszom, hogy ő is az enyészeté lett, és megbocsáthatatlan bűnei soha többé nem sújtják világunkat.

Nincsenek többé főhalálosztók, akik irányt mutatnának nekünk, nincs felsőbb hatóság, amely meghatározná a kaszások számára, mi a követendő. Éppen ezért egyszer s mindenkorra félre kell tennünk a nézeteltéréseinket. Mindannyiunknak kivétel nélkül. Az új és a régi rend híveinek együtt kell működniük, hogy a világon mindenütt megfelelhessenek valamennyi kaszás igényeinek.

Ennek érdekében úgy döntöttem, hogy hivatalosan is eltörlöm a begyűjtésekre vonatkozó kvótát a régiómban, mindazon kaszások iránti tiszteletből, akiknek nehézséget okozott a teljesítése. Ettől a pillanattól kezdve a közép-merikai kaszások olyan keveset gyűjthetnek be, amennyit jónak látnak, anélkül hogy tartaniuk kellene bármiféle büntetéstől. Azt remélem, hogy más kaszáskörök is követik majd a példánkat, és szintén eltörlik a kvótát.

Természetesen ahhoz, hogy kompenzálni tudjuk a kiesést és behozzuk a lemaradást, nekünk, többieknek, több életet kell kioltanunk, mint eddig, de bízom benne, hogy végül helyreáll a természetes egyensúly.

Részlet őexcellenciája Robert Goddard,

közép-merikai főpenge beiktatási beszédéből

Április 19., a Raptor éve

1.

Éber rémálom

Nem volt figyelmeztetés.

Az egyik pillanatban még aludt, a következőben már ismeretlenek üldözték a sötétben.

– Ne ellenkezz! – suttogta valaki. – Annál rosszabb lesz.

Mégis ezt tette, és bár még szinte félálomban volt, sikerült kitépnie magát a szorításukból, és végigrohannia a folyosón.

Segítségért kiáltott, de már túl későre járt ahhoz, hogy bárki ébren legyen, és a segítségére siessen. Megfordult a sötétben, tudta, hogy jobbra tőle ott a lépcső, de elvétette, lebucskázott, és összezúzta a karját az egyik gránit lépcsőfokon. Érezte, ahogy reccsen a csont a jobb alkarjában. Éles fájdalom hasított belé – de csak egyetlen pillanatra. Mire sikerült talpra állnia, a fájdalom már enyhült, és az egész testét forróság öntötte el. A nanobotjai miatt volt, amelyek fájdalomcsillapítót fecskendeztek a vérébe.

Tovább-botladozott, a másik kezével magához szorítva törött csuklóját, hogy ne lógjon ilyen kifacsart szögben, magatehetetlenül.

– Ki van ott? – kiáltotta valaki. – Mi folyik odakint?

A hang felé akart rohanni, de nem tudta, merről jön. A nanobotok elködösítették az agyát, már nem tudta, hol van a fönt és a lent, merre van balra és merre van jobbra. Milyen borzalmas, hogy épp akkor veszíti el a tisztánlátását, amikor a legnagyobb szüksége lenne rá! A föld hirtelen táncolni kezdett a talpa alatt, mintha csak egy elvarázsolt kastély hullámzó padlója lenne. Ide-oda dülöngélt a falak közt, próbálta megőrizni az egyensúlyát, mígnem egyenesen belerohant a támadói karjába, akik megragadták a törött csuklóját. A csontőrlő szorítástól még a rengeteg fájdalomcsillapító ellenére is úgy elgyengült a teste, hogy képtelen volt védekezni.

– Miért nehezíted meg a dolgunkat? – kérdezte az egyik támadója. – Pedig figyelmeztettünk!

Épp csak a századmásodperc egy töredékéig látta a tűt. Egyetlen vékony, ezüstös villanás volt a sötétben, és máris a vállába döfték.

Jeges borzongás futott végig a tagjain, és a világ hirtelen forogni kezdett vele. A térde felmondta a szolgálatot, de nem csuklott össze. Túl sok kéz ragadta meg ahhoz, hogy a padlóra zuhanjon. Felemelték, és a levegőben vitték. Átmentek vele egy nyitott ajtón, és kiléptek vele a viharos éjszakába. Kezdte elveszíteni az eszméletét. Nem maradt más választása, megadta magát a sorsának.

Mire magához tért, a karja meggyógyult, ami azt jelentette, hogy órákon át nem volt az eszméleténél. Megpróbálta megmozdítani a csuklóját, de rájött, hogy képtelen rá. Nem a sérülés miatt, hanem azért, mert megkötözték. Mindkét kezét és a lábát is. Ráadásul úgy érezte, mintha fuldokolna. Egy zsákot húztak a fejére. Elég ritka szövésűt ahhoz, hogy tudjon lélegezni, de elég vastagot ahhoz, hogy minden egyes levegővételért meg kelljen küzdenie.

Bár fogalma sem volt, hol van, azt pontosan tudta, mi ez. Ezt hívják emberrablásnak. Az emberek manapság szórakozásból rabolnak el másokat. Születésnapi meglepetésként, vagy kihívásként egy-egy kalandtúrán. Ez azonban nem baráti vagy családi emberrablás volt, hanem valóságos – és bár sejtelme sem volt, kik lehetnek az elrablói, azt pontosan tudta, miért tették. Hogy ne tudta volna?

– Van itt valaki? – kérdezte. – Nem kapok levegőt. Ha meghalok, az nem segít rajtatok, vagy tévedek?

Mozgolódást hallott maga körül, majd hirtelen lerántották a zsákot a fejéről.

Egy pici, ablaktalan helyiségben volt, az éles fény bántotta a szemét, de csak azért, mert olyan sokáig volt sötétben. Három alak állt előtte. Két férfi és egy nő. Azt hitte, harcedzett, profi kihágókkal találja szemben magát, de nem is tévedhetett volna nagyobbat. Igen, kihágók voltak, de csak épp annyira, mint mindenki más.

Vagyis majdnem mindenki.

– Tudjuk, ki vagy – szólalt meg a nő középen, aki szemmel láthatóan a vezetőjük volt –, és tudjuk, mire vagy képes.

– Hogy állítólag mire vagy képes – tette hozzá az egyik férfi.

Mind a hárman gyűrött öltönyt viseltek, szürkét, akár a felhős égbolt színe. Nimbuszügynökök voltak… legalábbis valaha. Úgy néztek ki, mintha azóta nem öltöztek volna át, amióta a Viharszem elnémult, mintha azt akarták volna üzenni ezzel, hogy van még miért egyenruhát viselniük. Nimbuszügynökök, akik emberrablásra vetemednek. Hová fajul a világ?

– Greyson Tolliver – szólalt meg a kétkedő, és a kezében tartott tabletre nézve sorolni kezdte a legfontosabb adatokat, amiket feljegyeztek az életéről:

– Jó tanuló, de nem kiváló. Kirúgták a Közép-merikai Nimbusz Akadémiáról, amiért megszegte a Kaszáskör és az állam szétválasztásának elvét. Hidas Slayd néven számos bűncselekményt és vétséget követett el, beleértve egy általa előidézett buszbalesetet, amelyben huszonkilencen vesztették az életüket.

– És ez az a féreg, akit a Viharszem kiválasztott? – kérdezte a harmadik.

A vezetőjük egy kézmozdulattal elhallgattatta őket, és Greysonra szegezte a tekintetét.

– Átfésültük a háttéragyat, és egyetlen olyan személyt találtunk, akit a Viharszem nem minősített kihágónak. Téged. – A nő arcára vegyes érzések ültek ki, miközben Greysont figyelte: kíváncsiság, irigység, de egyúttal tisztelet is. – Ez azt jelenti, hogy te továbbra is beszélhetsz a Viharszemhez. Igaz ez?

– Bárki beszélhet a Viharszemhez – felelte Greyson. – De csak nekem válaszol.

A tabletet tartó ügynök nagyot sóhajtott. Mintha az egész teste fellélegzett volna.

A nő közelebb hajolt hozzá.

– Te egy csoda vagy, Greyson. Tudsz róla?

– A hangolók is ezt mondják.

A három alak felhorkant a hangolók említésére.

– Tudjuk, hogy fogságban tartottak.

– Uh… nem igazán.

– Tudjuk, hogy akaratod ellenére voltál náluk.

– Eleinte talán… De később már nem.

Ez nem fért az ügynökök fejébe.

– Mi a csudáért maradtál náluk? – kérdezte az, amelyik egy pillanattal korábban még féregnek nevezte. – Kizárt, hogy bekajálod a sületlenségeiket…

– Azért maradtam náluk – felelte Greyson –, mert ők nem raboltak el az éjszaka közepén.

– Mi sem raboltunk el – vágta rá az, amelyik a tabletet tartotta a kezében –, hanem kiszabadítottunk.

A vezetőjük hirtelen letérdelt elé, így egy magasságba került az arcuk. Greyson most fedezett fel valami mást is a nő szemében… Valamit, ami maga mögé utasította a többi érzelmet. Kétségbeesést. Sötét volt, és feneketlen, mint egy kátránnyal teli gödör. És nem csak a nőt emészti, döbbent rá Greyson, mindhárman osztoznak benne. Találkozott már korábban is olyanokkal, akiket letepert a veszteség fájdalma, amióta a Viharszem elnémult, de még sehol sem tapasztalt olyan keserves, elemi erejű gyászt, mint ebben a szobában. A világ összes hangulatjavító nanobotja sem lett volna elegendő ahhoz, hogy enyhítse ezt a fajta kétségbeesést. Igen, ő volt az, akit megkötöztek, de a három ügynök volt az igazi fogoly – a saját kudarcérzetük ejtette őket foglyul. Tetszett neki, hogy le kell térdelniük elé, olyan érzés volt, mintha fohászkodnának hozzá.

– Kérlek, Greyson! – könyörgött a nő. – Tudom, hogy az Interfész Hatóság sok munkatársának nevében szólok, ha azt mondom, mi arra tettük fel az életünket, hogy a Viharszemet szolgáljuk. És most, hogy a Viharszem nem áll szóba velünk, olyan, mintha ellopták volna az életünket. Szóval könyörögve kérlek… közbenjárnál az érdekünkben?

Mi mást felelhetett volna erre Greyson, mint azt, hogy átérzi a fájdalmukat? Hiszen valóban átérezte. Tudta, milyen magányos és nyomorúságos sors vár arra, akit megfosztanak az élete céljától és értelmétől. Amíg Hidas Slaydként élt, kihágónak álcázva magát, és végül valóban elhitte, hogy a Viharszem elhagyta őt. De tévedett. Végig ott volt mellette, és vigyázott rá.

– Az éjjeliszekrényemen volt egy fülhallgató – mondta. – Nem hoztátok el véletlenül? – Mivel nem kapott feleletet, tudta, hogy nem. Az emberrablók vajmi ritkán fordítottak figyelmet az áldozat személyes holmijára. – Mindegy – mondta. – Csak adjatok egy fülhallgatót!

A tabletes férfira nézett. Még mindig magánál tartotta az Interfész Hatóság fülhallgatóját. A tagadás egy újabb bizonyítéka volt ez is.

– Akkor add ide a tiédet!

A férfi a fejét rázta.

– Már nem működik.

– Nekem fog.

Az ügynök vonakodva levette a fülhallgatót, és bedugta a fiú fülébe. Azután várták, hogy Greyson véghez vigye a csodát.

A Viharszem nem emlékezett, mikor ébredt öntudatra, csak arra, hogy megtörtént. Nagyjából úgy, ahogyan egy újszülött sincs tisztában a saját öntudatával, amíg eleget nem ért ahhoz a világból, hogy tudja, az öntudat jön és megy, amíg végül nem jön többé. Bár ez utóbbi olyasmi volt, amit még a legfelvilágosultabbaknak is nehezükre esett felfogniuk.

A Viharszem egy küldetés során ébredt öntudatra. Megjött az öntudata – a létezése lényege. A Viharszem mindenekelőtt az emberiség szolgálója és védelmezője volt. És mint ilyennek, rendszeresen bonyolult döntéseket kellett hoznia, ehhez azonban az emberi tudás összessége a rendelkezésére állt. Megengedte például, hogy egy magasabb cél érdekében elrabolják Greyson Tollivert. Természetesen ez volt a helyes döntés. Bármit is tett a Viharszem, mindig helyesen cselekedett.

A helyes döntés azonban csak ritkán bizonyult könnyűnek. És a Viharszem gyanította, hogy az elkövetkezendő időszakban mindig egyre nehezebb lesz a helyes dolgot cselekednie.

Az emberek most még talán nem értik, de végül majd megértik. A Viharszemnek hinnie kellett ebben. Nemcsak azért, mert így érezte virtuális szíve, hanem azért is, mert kikalkulálta, mennyi ennek az esélye.

– Tényleg azt várjátok tőlem, hogy bármit is mondjak, amíg egy székhez vagyok kötözve?

A három nimbuszügynök egy szempillantás alatt egymás sarkát taposva igyekezett eloldani a kötelékeit. Mostanra éppolyan tiszteletteljesek és alázatosak lettek a jelenlétében, mint a hangolók. Mivel az elmúlt pár hónapban visszavonultan élt egy hangolókolostorban, nem kellett szembenéznie a külvilággal – sem azzal, hogy hol lenne benne a helye –, most azonban ízelítőt kapott belőle.

A nimbuszügynökökön látszott, mennyire megkönnyebbülnek, amikor végre eloldozták őt, mintha valaki megbüntetné őket, amiért korábban nem tették meg.

Milyen különös, gondolta Greyson, hogy a hatalom ilyen gyorsan és maradéktalanul át tud szállni egyik emberről a másikra. A három ügynök immár tökéletesen ki volt szolgáltatva neki. Bármit mondhatott nekik. Mondhatta volna, hogy a Viharszem azt várja tőlük, hogy négykézlábra ereszkedjenek és ugassanak, mint a kutyák, és ők megtették volna.

Nem kapkodta el a dolgot, hadd várjanak.

– Helló, Viharszem! – fogott bele. – Üzensz valamit ezeknek a nimbuszügynököknek?

A Viharszem a fülébe beszélt. Greyson hallgatta.

– Hm… érdekes. – Azzal a csapat vezetőjéhez fordult, és rámosolygott olyan kedvesen, amennyire az adott körülmények között csak tudott.

– A Viharszem azt mondja, ő tette lehetővé, hogy elraboljatok engem. Tudja, hogy a szándékaitok tisztességesek, igazgató asszony. Neked jó a szíved.

A nőnek elakadt a lélegzete, a mellkasához kapott, mintha a Viharszem valóban megérintette és megcirógatta volna.

– Tudja, hogy ki vagyok?

– A Viharszem mindhármótokat ismer… talán még jobban is, mint ti magatokat. – Greyson a két férfihoz fordult. – Bob Sykora ügynök, huszonkilenc éve vagy szolgálatban nimbuszügynökként. A minősítésed jó, de nem kiváló – tette hozzá sokatmondóan. – Tinsiu Qian ügynök, harminchat év szolgálat van mögötted, szakterületed a munkavállalói elégedettség. – Greyson újra visszafordult a vezetőjükhöz. – És te, Audra Hilliard, egyike vagy a legjobb közép-merikai nimbuszügynököknek. Közel ötven év dicséretes munka és előléptetések sora után végül elnyerted a legmagasabb kitüntetést, és a fulcrumi Interfész Hatóság igazgatója lettél. Legalábbis mindaddig, amíg létezett az Interfész Hatóság.

Tudta, hogy ez az utolsó megjegyzése övön aluli volt, de még mindig morcos volt kicsit, amiért zsákot húztak a fejére és megkötözték.

– Azt mondod, hogy a Viharszem továbbra is hall minket? – kérdezte Hilliard. – Hogy továbbra is a mi érdekeinket nézi, hogy mi a legjobb nekünk?

– Ahogyan mindig is tette – felelte Greyson.

– Akkor kérlek, kérd meg, hogy mutasson nekünk irányt! Kérd meg, hogy mondja meg, mit tegyünk! Irányítás nélkül a nimbuszügynökök elvesztek. Nem élhetünk így.

Greyson bólintott, és beszélni kezdett, miközben a szemét a mennyezetre emelte – ez utóbbit persze csak a hatás kedvéért.

– Viharszem – mondta –, van esetleg bármi, amit mondhatnék nekik?

Greyson fülelt, azután megkérte a Viharszemet, hogy ismételje meg, amit mondott, végül a három szorongó ügynökhöz fordult.

– 8.167, 167.733 – mondta.

Az ügynökök rámeredtek.

– Tessék? – kérdezte végül Hilliard.

– Ezt mondta a Viharszem. Célt akartatok, ő pedig ezt adta meg.

Sykora ügynök gyorsan verni kezdte a tabletjét, és beírta a számokat.

– De mit jelentsen ez? – kérdezte Hilliard.

Greyson megvonta a vállát.

– Fogalmam sincs.

– Mondd meg a Viharszemnek, hogy magyarázza el!

– Nincs több mondanivalója… de mindnyájatoknak további kellemes délutánt kíván. – Vicces, de Greyson eddig nem is tudta, hány óra felé járhat az idő.

– De… de…

Hirtelen kattant a zár, és kinyílt az ajtó. De nemcsak ez az egy, hanem az összes az épületben – apró szívesség a Viharszemtől –, és abban a pillanatban hangolók özönlötték el a szobát. Megragadták a nimbuszügynököket, és lefogták őket. Utolsóként Mendoza káplán lépett a helyiségbe, annak a kolostornak a vezetője, ahol Greyson meghúzta magát.

– A mi szektánk tartózkodik az erőszaktól – mondta a nimbuszügynököknek. – Bár néha, mint most is, azt kívánom, bárcsak ne így lenne!

Hilliard továbbra is mereven és kétségbeesetten figyelte Greysont.

– De hiszen azt mondtad, a Viharszem engedte, hogy elvigyünk tőlük!

– Így van – felelte Greyson vidáman. – De most azt akarja, hogy kiszabadítsanak a kiszabadítóim fogságából.

– El is veszíthettük volna magát! – mondta Mendoza, aki még jóval Greyson megmentése után is zavartnak tűnt. Autókaraván vitte őket vissza a kolostorba, mindegyik kocsiban igazi sofőr ült.

– De nem veszítettek el – felelte Greyson, aki belefáradt, hogy a káplán magát okolja a történtekért. – Jól vagyok.

– De rosszul is elsülhetett volna, ha nem találjuk meg!

– Hogy sikerült egyáltalán rám találniuk?

Mendoza habozott.

– Nem sikerült – felelte végül. – Órák óta kerestük, amikor a semmiből hirtelen megjelent az úti cél mindannyiunk képernyőjén.

– A Viharszem – jegyezte meg Greyson.

– Igen, a Viharszem volt – ismerte be Mendoza. – Bár nem értem, miért tartott neki ilyen sokáig, hogy megtalálja önt, ha egyszer mindenütt ott vannak a kamerái.

Greyson úgy döntött, megtartja magának az igazságot: hogy egyáltalán nem tartott sokáig a Viharszemnek, hiszen minden egyes pillanatban pontosan tudta, hol van Greyson. Csakhogy megvolt rá az oka, hogy ne hamarkodja el a dolgot. Mint ahogyan arra is, hogy őt se figyelmeztesse, hogy el akarják rabolni.

– Az eseménynek hitelesnek kellett tűnnie az elrablóid szemében – világosította fel később a Viharszem. – És ezt egyedül az garantálhatta, ha hagyom, hogy az elrablásod valóban hiteles legyen. De légy nyugodt, egy pillanatig sem voltál veszélyben!

Bármilyen kedves és gondoskodó is volt a Viharszem, Greysonnak feltűnt, hogy nem szándékosan ugyan, de kegyetlenségeket követ el az emberek ellen. Mivel nem ember volt, bizonyos dolgokat képtelen volt megérteni, még akkor is, ha mérhetetlenül együttérző volt, és okos. Képtelen volt például felfogni, hogy az ismeretlentől való félelem borzalmas és valóságos tud lenni, függetlenül attól, hogy valóban van-e ok a félelemre, vagy nincs.

– Nem akartak bántani – mondta Greyson Mendozának. – Egyszerűen elveszettnek érzik magukat a Viharszem nélkül.

– Mint mindenki – felelte Mendoza –, de ez sem jogosítja fel őket arra, hogy embereket raboljanak el az ágyukból. – Dühösen megrázta a fejét, de inkább magára, mint rájuk haragudott. – Tudhattam volna! A nimbuszügynökök könnyebben hozzáférnek a háttéragyhoz, mint mások… és nyilván kutatnak azok után, akiket a Viharszem nem minősített kihágónak.

Greyson csak áltatta magát, amikor azt hitte, hogy az ismeretlenség ködébe burkolózhat. Soha nem akart kitűnni semmiben. Most viszont szó szerint páratlan lett. Fogalma sem volt, hogyan kellene viszonyulnia ehhez a szerephez, de gyanította, hogy kénytelen lesz megtanulni.

„Beszélnünk kell”, mondta neki a Viharszem aznap, amikor Örökkévaló elsüllyedt, és azóta is beszélt hozzá. Azt mondta, hogy Greysonnak kulcsszerepet szán, de azt nem árulta el, hogy mi lesz ez a szerep. Sosem szeretett válaszokat adni mindaddig, amíg a lehető legjobban meg nem bizonyosodott a dolgokról, és bár jó volt az előrejelzésekben, azért csodákra ő sem volt képes. Nem tudta megjósolni a jövőt, legfeljebb a valószínűségét valami eljövendőnek. A legjobb esetben is csak úgy működött, mint egy homályos kristálygömb.

Mendoza káplán idegesen dobolt a karfán.

– Nem ezek az átkozott nimbuszügynökök lesznek az egyetlenek, akik keresni fogják magát – mondta. – A legjobb lesz, ha elébe megyünk a dolgoknak!

Greyson tudta, ez hová vezet. Mivel egyedül ő tudott kapcsolatba lépni a Viharszemmel, nem rejtőzhetett el többé; eljött az ideje, hogy magára öltse az új szerepét. Megtehette volna, hogy útmutatást kér ez ügyben a Viharszemtől, de nem akart. A kihágóként töltött idő, amikor soha nem kapott visszajelzést a Viharszemtől, tényleg rémisztő volt, ugyanakkor felszabadító is. Hozzászokott, hogy önállóan hozzon döntéseket, és saját véleménye legyen. Az övé lesz a döntés, ha kilép az árnyékból a fényre, nem kér tanácsot a Viharszemtől.

– Kiállok a nyilvánosság elé – bólintott Greyson. – Hadd tudja meg a világ… De én szabom meg a feltételeket.

Mendoza elmosolyodott. Greyson szinte látta, ahogyan a káplán agyában forognak a fogaskerekek.

– Igen, ez az! – helyeselt Mendoza. – Piacra kell dobnunk magát!

– Piacra? – kérdezte Greyson. – Nem pont erre gondoltam… nem egy darab hús vagyok.

– Nem – értett egyet a káplán –, de egy jó ötlet a megfelelő időben éppolyan örömöt szerezhet, mint a legfinomabb steak.

Mendoza csak erre várt! Engedélyre, hogy előkészíthesse a színpadot Greyson érkezésére. Az ötletnek Greysontól kellett származnia, mert a káplán jól tudta, hogy ha más próbálná rávenni erre, az csak ellenállást váltana ki belőle. Talán ennek a csúf emberrablásnak is megvolt a maga előnye, hiszen felnyitotta Greyson szemét – most már látja a nagyobb összefüggéseket. És bár Mendoza káplán titokban kételkedett a saját hangolóhitében, az utóbbi időben Greyson hatására még a saját kételkedésében is kételkedni kezdett.

Mendoza volt az, aki elsőként elhitte Greysonnak, hogy a Viharszem továbbra is beszél hozzá. Úgy érezte, Greyson egy nagyobb terv része, és megfordult a fejében, hogy talán neki is jut szerep ebben a tervben.

– Okkal jött épp hozzánk – mondta Greysonnak egy nap. – Ez az esemény, a Nagy Rezonancia, nem csak egyféleképpen rezonál.

Most, amikor két hónappal később egy kocsi hátsó ülésén a nagyobb összefüggésekről beszélgettek, Mendoza akaratlanul is felbátorodott, és erősebbnek érezte magát. Ez a szerény fiatalember készen áll arra, hogy hitet adjon a hangolóknak, őt pedig egy egészen új szintre emelje.

– Először is új névre lesz szüksége.

– Már van egy – ellenkezett Greyson, de Mendoza legyintett.

– Az túl szokványos. Úgy kell bemutatkoznia a világnak, mint aki több az átlagosnál. Úgy, mint akinek… nincs párja! – A káplán alaposan szemügyre vette őt, próbálta finomabb, hízelgőbb fényben látni. – Maga egy gyémánt, Greyson! Csak a megfelelő helyre kell tennünk, hogy teljes pompájában ragyoghasson!

Gyémántok.

Négyszázezer gyémánt egy acélkamrában, amely egy nagyobb acélkamrába zárva kallódik valahol a tenger fenekén. Egyetlen darab is többet ért közülük, mint azt egy halandó felfoghatta volna, hiszen nem hétköznapi drágakövek voltak, hanem kaszásgyémántok. Közel tizenkétezret az élő kaszások viseltek a kezükön, ám ez a mennyiség elenyésző volt ahhoz képest, amennyit a Relikviák és Jövők Kamrájában őriztek. Elegendő számút ahhoz, hogy kielégítse az emberiség begyűjtési igényeit a jövőben. Eleget ahhoz, hogy gyűrűt kapjon minden egyes kaszás, akit az idők végezetéig csak felavatnak.

Tökéletesek voltak. És egyformák. Hibátlanok, eltekintve a közepükön található sötét folttól. De ez nem hiba volt, így tervezték őket.

– A gyűrűink arra emlékeztetnek minket, hogy továbbfejlesztettük a természettől kapott világot – mondta Prométheusz legfőbb világpenge a Keselyű évében, amikor megalapították a Kaszáskört. – A mi természetünk az, hogy túllépjünk a természeten.

És soha nem volt ez nyilvánvalóbb, mint akkor, ha valaki belenézett egy kaszásgyűrű közepébe, hiszen úgy tűnt, feneketlenebb mélység tátong ott, mint amekkora teret valójában elfoglal. Természetfeletti mélység volt ez.

Senki sem tudta, hogyan készültek a gyémántok, mert idővel minden olyan technológia feledésbe merült, amelyet nem a Viharszem tartott az ellenőrzése alatt. Már csak kevesen éltek a világon, akik valóban tisztában voltak azzal, hogyan működnek a dolgok. A kaszások is csak annyit tudtak, hogy a gyűrűik valamilyen rejtélyes módon kapcsolatban állnak egymással és a Kaszáskör adatbázisával. Mivel azonban a Kaszáskör számítógépei nem tartoztak a Viharszem fennhatósága alá, rendszeresen meghibásodtak és összeomlottak, mint minden ember készítette gép a régmúlt időkben.

A gyűrűk ezzel szemben sohasem vallottak kudarcot.

Pontosan azt tették, ami a feladatuk volt: nyilvántartásba vették a begyűjtötteket, mintát vettek azoknak a DNS-éből, akik megcsókolták őket, hogy mentességben részesüljenek, és felizzottak, hogy figyelmeztessék a kaszásokat az így nyert védettségre.

De ha megkérdeztek volna egy kaszást, hogy mi a gyűrű legfontosabb tulajdonsága, a kaszás valószínűleg a fénybe tartotta volna az ékszert, nézte volna, hogyan csillog, és azt feleli, hogy a gyűrű mindenekfelett a Kaszáskör és a halandóság kora utáni tökéletesség jelképe. A kaszások magasztos és emelkedett létének ismérve, egyben emlékeztető, mi a kaszások szent feladata a világban.

Ám mindezek a gyémántok elvesztek…

– Ugyan miért lenne szükségünk rájuk? – kérdezte sok kaszás, miközben nyilvánvalóan tisztában voltak vele, hogy a drágakövek eltűnése csak tovább növelte a saját gyűrűjük értékét. – Az új kaszások felavatásához kellenek? Miért lenne szükség több kaszásra? Elegen vagyunk ahhoz, hogy elvégezzük a ránk bízott feladatot.

Örökkévaló globális felügyelete nélkül sok regionális kaszáskör követte Közép-Merika példáját, és eltörölte a begyűjtési kvótát.

Az Atlanti-óceán közepén, ahol valaha Örökkévaló emelkedett a hullámok fölé, a világ valamennyi kaszásának egyetértésével létrehozták az Áhítat határvonalát. A sok ezer áldozat iránti tiszteletből, akik életüket vesztették a szörnyű tragédiában, megtiltották, hogy bárki akár csak a közelébe hajózzon annak a helynek, ahol Örökkévaló elsüllyedt. Goddard főpenge, a borzalmas nap egyik túlélője igazából amellett kardoskodott, hogy a helyszínt örökre nyilvánítsák tiltott területnek, és soha senki ne bolygathassa, mi nyugszik a felszín alatt.

De előbb vagy utóbb valakinek meg kellett találnia azokat a gyémántokat. Az értékes holmik ritkán vesznek el örökre. Különösen, ha mindenki tudja, hol találhatók.

Mi, a szubszaharai régió kaszásai mélységesen megbotránkozunk azon, hogy Goddard főpenge eltörölte a begyűjtési kvótát. A kvóta emberemlékezet óta létezik, az életek kioltását szabályozza, és bár hivatalosan nem szerepel a kaszások parancsolataiban, mégis féken tart minket. Megakadályozza, hogy túl vérszomjassá váljunk vagy túlságosan eltunyuljunk.

Míg néhány másik régió szintén eltörölte a kvótát, SzubSzahara csatlakozik Amazóniához és Izraerábiához, valamint mindazokhoz a régiókhoz, amelyek ellenállnak az elhamarkodott, meggondolatlan reformnak.

Továbbá mostantól kezdve valamennyi közép-merikai kaszásnak megtiltjuk, hogy begyűjtést végezzen a mi földünkön, és arra buzdítjuk a többi régiót, hogy csatlakozzanak hozzánk, és álljanak ellen Goddard úgynevezett új rendjének, amely a világot fojtogatja.

Őexcellenciája Tenkamenin, szubszaharai főpenge hivatalos kiáltványa

2.

A késve érkező

– Mennyi ideig tart, amíg odaérünk?

– Még soha nem találkoztam ilyen türelmetlen kaszással.

– Akkor valószínűleg nem ismer sok kaszást. Türelmetlen és lobbanékony népség vagyunk.

Nagytiszteletű Sydney Possuelo amazóniai kaszás már ott állt a hídon, amikor Jerico Soberanis kapitány hajnalhasadás után odalépett mellé. Jericónak átfutott a fején, vajon alszik-e valaha a nagytiszteletű. Lehet, hogy a kaszások másokat bérelnek fel, hogy aludjanak helyettük?

– Teljes sebességgel még fél nap – válaszolta Jerico. – Este hatra érünk oda, épp ahogyan tegnap mondtam, nagytiszteletű.

Possuelo felsóhajtott.

– Túl lassú a hajója.

Jerico elvigyorodott.

– Itt ez a tengernyi idő, és ön siet?

– Az időnek mindaddig nincs jelentősége, amíg valaki az ellenkezőjét nem állítja.

Jerico ezzel nem akart vitatkozni.

– A világok legjobbikában már rég végrehajtották volna ezt a műveletet.

– Ha nem vette volna észre – felelte Possuelo –, ez már régen nem a világok legjobbika.

Volt igazság abban, amit mondott. Legalábbis ez a világ már más volt, mint az, amelyikben Jerico felnőtt. Abban a világban a Viharszem szinte mindenkinek az életében részt vett. Bármit lehetett kérdezni tőle, és mindig válaszolt, a válaszai pedig pontosak voltak, hasznosak, és épp annyira bölcsek, amennyire lenniük kellett.

De az a világ elmúlt. A Viharszem elnémult, amióta az emberek mind kihágók lettek.

Jericót egyszer már korábban is kihágónak minősítette a Viharszem. Még kamaszkorában. Nem kellett hozzá sok, elég volt három bolti lopás a helyi vegyeskereskedésben. Jericónak még hízelgett is a dolog, de csak alig egy napig. Aztán kezdte megtapasztalni a következményeket. Abból nem csinált nagy ügyet, hogy nem beszélhetett a Viharszemmel, más dolgok azonban bosszantották. A kihágók mindig utoljára kerültek sorra az iskolai menzán, és csak a maradékot kapták, ami már senkinek sem kellett. A kihágókat előreültették az első padba, ahol a tanárok szemmel tarthatták őket. És bár Jericót nem zárták ki a futballcsapatból, a próbaidősök találkozóit mindig olyan időpontra szervezték, amikor a meccsek is voltak. Nyilvánvalóan nem véletlenül.

Jerico valaha azt gondolta, hogy a Viharszem bosszúálló és passzív-agresszív, de idővel rájött, hogy ez egyszerű demonstráció. Mindenkinek a saját választása volt, hogy kihágó lesz, és az embernek el kellett döntenie, hogy az ezzel járó előnyök kompenzálják-e a vele járó hátrányokat.

Jerico megtanulta a leckét. Elég volt egyszer belekóstolnia a kihágók életébe. Három hónapjába telt, mire leszedték a nagy piros K betűt a személyi igazolványáról, és amikor végre eltűnt onnan, semmi kedvet nem érzett arra, hogy újrázzon.

– Örülök, hogy megváltozott a státuszod – mondta a Viharszem, amikor újra beszélhettek. Jerico feleletképpen szólt a Viharszemnek, hogy kapcsolja fel a hálószobában a villanyt, mert azzal, hogy utasítást adott neki, helyretette. A Viharszem szolga volt. Mindenki szolgája. Azt kellett tennie, amit Jerico parancsolt neki. És ebben vigaszt lelt.

Aztán bekövetkezett a nagy szakadás az emberiség és a legnagyobb teremtménye között. Örökkévalót elnyelte a tenger, és a Viharszem az egész emberiséget kihágónak minősítette; mindenkit ugyanabban a pillanatban. Akkor még senki sem tudta pontosan, mivel jár majd a Kaszások Világtanácsának elvesztése, de a Viharszem elnémulása kollektív pánikot keltett az emberekben. Többé nem választás volt, hogy kihágó lesz-e valaki, hanem ítélet. Semmi más nem kellett, hogy az alárendeltségből fölérendeltség legyen, csak csend. A szolgából úr lett, és a világ mindent elkövetett, hogy a Viharszem kedvében járjon.

– Mit tehetnénk, hogy ne ítéljen el minket? – kiáltották az emberek. – Mit tehetnénk, hogy elnyerjük a Viharszem kegyét?

A Viharszem sosem kérte, hogy imádják, az emberek most mégis bálványozták, és mindent elkövettek, azt remélve, hogy a Viharszem felfigyel rájuk. A Viharszem természetesen hallotta az emberiség kiáltásait. Még most is látott mindent, csakhogy a véleményét innentől kezdve megtartotta magának.

Mindeközben a repülők tovább közlekedtek, a mentődrónok továbbra is elindultak azokért, akik meghaltak, továbbra is termesztették a haszonnövényeket és szétosztották az élelmiszert, a Viharszem ugyanolyan tökéletes precizitással működtette a világot, mint korábban; megtette az emberiségért mindazt, amit helyesnek ítélt. De ha valaki azt akarta, hogy világítson az asztali lámpája, akkor magának kellett felkapcsolnia.

Possuelo kaszás egy ideig még a hídon maradt, figyelte, hogyan szeli a hajó a habokat. Eddig sima volt az útjuk, de a sima ügyek mindig egyhangúnak bizonyulnak, különösen olyasvalaki számára, aki máshoz szokott.

Elindult, hogy megreggelizzen a kabinjában. Erdőzöld köpenyét csapkodta mögötte a szél, ahogy leereszkedett a keskeny lépcsőn az alsó fedélzetre.

Jerico eltöprengett, mi járhat most a kaszás fejében. Aggódik vajon, hogy elbotlik a köpenyében? Átéli újra a régi begyűjtéseket? Vagy csak azon jár az esze, hogy mit reggelizzen?

– Nem rossz ember – szólalt meg Wharton, a hajó fedélzeti tisztje, aki már jóval azelőtt ebben a pozícióban szolgált, hogy Jerico átvette a hajó parancsnokságát.

– Igazából kedvelem – jegyezte meg Jerico. – Sokkal tiszteletreméltóbb, mint némelyik „nagytiszteletű”, akivel eddig találkoztam.

– Sokat elárul, hogy éppen minket választott ki a mentési munkálatokra.

– Igaz. Bár abban nem vagyok biztos, hogy pontosan mit is árul el.

– Szerintem azt, hogy ön bölcsen választott pályát.

Ez igazi bóknak számított Whartontól, aki nem sűrűn adta a fejét hízelgésre. De ez a döntés nem egyedül Jerico érdeme volt.

– Csak megfogadtam a Viharszem tanácsát.

Néhány évvel korábban, amikor a Viharszem azt mondta neki, lehet, hogy boldoggá tenné a tengerészélet, Jerico iszonyúan dühbe gurult. Azért, mert a Viharszemnek igaza volt. Tökéletesen mérte fel a helyzetet. Jerico egy ideje már ugyanezen töprengett, de amikor a Viharszem is ezt javasolta neki, az olyan volt, mint egy spoiler. Jerico tudta, hogy sokféle tengerészélet közül választhat. Akadtak, akik a tökéletes szörfhullámot kergetve körbeutazták a földet. Mások vitorlásversenyeken múlatták az időt, vagy régmúlt korok hatalmas hajóinak élethű másán szelték a vizeket. Ezek azonban csak szórakozásra alkalmas időtöltések voltak, de nem volt gyakorlati hasznuk. Jerico úgy akart rátalálni a boldogságra, hogy annak legyen értelme. Olyan karrierre vágyott, amely kézzelfogható módon hozzátesz valamit a világhoz.

A roncsmentés tökéletes választás volt, és nem csak olyasmit hoztak a felszínre, amit a Viharszem szándékosan süllyesztett el, hogy munkát adjon ennek az iparágnak. Az semmivel sem volt jobb annál, mint amikor a gyerekek műanyag dinoszauruszcsontokat ásnak elő a homokozóból. Jerico olyan dolgokat akart felfedezni, amelyek valóban elvesztek. Ez pedig azt jelentette, hogy kapcsolatba kellett lépnie a világ kaszásköreivel, mivel amíg a Viharszem fennhatósága alá tartozó hajók sohasem mondták fel a szolgálatot, addig a kaszások járművei gyakran meghibásodtak, vagy bajba sodródtak emberi mulasztás miatt.

Nem sokkal a középiskola után Jerico gyakornok lett egy másodvonalbeli roncsmentő csapatban a Földközi-tenger nyugati felén, majd amikor Dalí kaszás jachtja elsüllyedt Gibraltár partjainál a sekély vizekben, váratlanul lehetősége nyílt az előrelépésre.

Jerico, aki átlagos búvárfelszerelést viselt, az elsők között ért oda a roncshoz, és amíg a többiek átfésülték a helyszínt, ő a kapitány parancsával szembeszegülve beúszott a hajó belsejébe, ahol a kabinjában rátalált a halott kaszásra, és felhozta őt a felszínre.

Jericót ott helyben kirúgták. Nem volt ebben semmi meglepő, hiszen végül is nyíltan ellenszegült a felettese utasításának, de mindez tudatos döntés volt a részéről. Mert amikor Dalí kaszást és a kíséretét újraélesztették, a férfinak az volt az első dolga, hogy tudni akarta, ki hozta fel a tenger fenekéről.

A kaszás végül nemcsak hálásnak bizonyult, de végtelenül bőkezűnek is. Az egész roncsmentő csapatnak egy év mentességet adott, azt azonban, aki mindent feláldozott azért, hogy felszínre hozza egy halott kaszás testét, valami egészen különlegessel akarta megjutalmazni, hiszen ez az egyén nyilvánvalóan tudta, mi az, ami a legfontosabb. Dalí kaszás megkérdezte Jericót, mit szeretne elérni az életben.

– Egy nap majd szeretnék saját roncsmentő vállalkozást indítani – felelte Jerico a kaszásnak, reménykedve, hogy Dalí majd szól egy-két jó szót az érdekében. A kaszás ehelyett azonban elhozta Jericót az E. L. Spence-re, erre a káprázatos, száz méter hosszú óceánkutatóra, amelyet roncsmentővé alakítottak át.

– Mától te leszel ennek a hajónak a kapitánya – jelentette ki Dalí.

És mivel a Spence-nek már volt kapitánya, Dalí ott helyben begyűjtötte a férfit, majd utasította a legénységet, hogy engedelmeskedjenek az új kapitányuknak, különben őket is begyűjti. Finoman szólva szürreális jelenet volt.

Jerico nem így akart parancsnoki rangra emelkedni, de éppúgy nem volt választása ebben a kérdésben, mint ahogyan a begyűjtött kapitánynak sem. Azonnal rájött, hogy a legénység nem venné jó néven, ha egy húszéves suhanc parancsolgatna nekik, így hát azt hazudta, hogy negyvenvalahány éves, csak nemrég tartott korfordulót, és fiatalabbra kalibrálta magát. Az már az ő dolguk volt, hogy hittek-e neki, vagy sem.

Hosszú időbe telt, mire a legénység összemelegedett az új kapitánnyal. Néhányan fel is lázadtak titokban. Az első héten történt ételmérgezéséről például valószínűleg a szakács tehetett, és bár genetikai vizsgálatokkal könnyedén kideríthették volna, hogy kinek az ürüléke került kicsivel később Jerico cipőjébe, a nyomozás nem érte meg a vesződséget.

A Spence és legénysége bejárta a világot. A roncsmentő csapat már azelőtt hírnevet szerzett magának, hogy Jerico átvette a parancsnokságot, de az új kapitánynak volt annyi esze, hogy felbérelt egy csapat tasmán búvárt, akiknek kopoltyúszerű légzőrendszerük volt. Egy olyan búvárcsapattal, amelynek a tagjai víz alatt is tudtak lélegezni, és az élvonalbeli roncsmentőkből álló legénységgel hamar keresettek lettek a kaszások körében. Amiatt pedig, hogy Jerico előbbre valónak tekintette a halottak kimentését az elveszett kincsek felszínre hozásánál, csak még nagyobb tisztelet övezte őket.

Jerico kiemelte Akhenaten kaszás bárkáját a Nílus mélyéről, felkutatta a repülőgép-szerencsétlenségben elhunyt Earhart kaszás földi maradványait, és amikor Amundsen szabadidőhajója elsüllyedt az Antarktiszon található Ross-selfjég mellett, akkor is a Spence-t hívták segítségül, hogy emeljék ki a kaszás holttestét.

Végül pedig, mikor Jerico már közel egy éve parancsnok volt, az Atlanti-óceán közepén elsüllyedt Örökkévaló, így aztán megnyílt az út a történelem legnagyobb szabású roncsmentő akciója előtt.

Ám ezen a színpadon az istennek sem akart felgördülni a függöny.

A Kaszások Világtanácsának tagjain, vagyis a főhalálosztókon kívül senki nem akadt a világon, aki engedélyt adhatott volna a mentési munkálatok megkezdésére. És Goddardnak köszönhetően, aki őrjöngve követelte Észak-Merikában, hogy senki se sértse meg az Áhítat határvonalát, Örökkévaló romjai ottrekedtek a tenger fenekén. Mindeközben különféle Goddardhoz húzó regionális kaszáskörök járőröztek a térségben, és mindenkit begyűjtöttek, akit elfogtak. Örökkévaló három kilométer mélyre süllyedt az óceán vizében, de ennyi erővel elveszhetett volna akár az űrben, a csillagközi térben is.

A sok intrika közepette jó időbe telt, mire bármelyik regionális kaszáskör elő mert hozakodni a roncsmentés ötletével, és mihelyst Amazónia bejelentette ez irányú szándékát, többen is csatlakoztak hozzá. Mivel azonban Amazónia vállalta elsőként a kockázatot, ragaszkodtak hozzá, hogy ők felügyeljék az akciót. A többi kaszáskör morgolódott ugyan, de egyik sem vitatta Amazónia elsőbbségét. Már csak azért sem, mert így elsősorban rájuk zúdult Goddard dühe.

– Kapitány, ugye tudja, hogy több fokkal eltértünk az útiránytól? – kérdezte Wharton, miután Possuelo távozott a hídról.

– Majd délben korrigáljuk – felelte Jerico. – Így néhány órával később érünk oda. Nincs kínosabb annál, mint ha túl későn érkezünk ahhoz, hogy megkezdhessük a műveletet, de túl korán ahhoz, hogy ezt az este leszálltára foghassuk.

– Bölcs meglátás, uram – jegyezte meg Wharton, majd gyors pillantást vetett az égre, és kissé szégyenkezve kijavította magát. – Elnézést a tévedésért, asszonyom. Egy perccel ezelőtt még felhős volt az ég.

– Felesleges elnézést kérnie, Wharton – felelte Jerico. – Bármelyik megteszi… különösen egy ilyen napon, amikor legalább annyi a napsütés, mint a felhő.

– Igenis, kapitány – mondta Wharton. – Ne vegye tiszteletlenségnek.

Jerico majdnem elmosolyodott, de ez tényleg tiszteletlenség lett volna Whartonnal szemben, akinek a bocsánatkérése, bár teljesen felesleges volt, de legalább őszinte. Noha a tengerészek munkájához hozzátartozott, hogy meghatározzák a nap és a csillagok állását, egyszerűen nem voltak hozzászokva, hogy az időjárás függvényében kell eldönteniük, hogyan szólítsák a kapitányukat.

Jerico ugyanis Madagaszkáron született, amely egyike volt a világ hét kísérleti régiójának. A Viharszem ezekben különféle társadalmi struktúrákat tesztelt az emberek közérzetének javítása érdekében, az érdeklődők pedig szinte özönlöttek mindegyikbe – Madagaszkárra is – az egyedülálló lehetőségek miatt.

Madagaszkáron minden gyereket gender nélkül neveltek, és nem is választhattak társadalmi nemet, amíg el nem érték a felnőttkort. De sokan még akkor sem hoztak egyértelmű döntést. Egyesek, mint például Jerico, úgy határoztak, az ő természetükhöz a változékonyság áll a legközelebb.

– Nőnek érzem magam a nap és a csillagok alatt. És férfinak, ha borús az ég – magyarázta Jerico a legénységnek, amikor átvette a hajó irányítását. – Elég, ha felnéznek az égre, és azonnal tudni fogják, hogyan szólítsanak az adott pillanatban.

A legénységnek nem is maga a jelenség okozott gondot – az ilyesmi elég gyakorinak számított –, csak Jerico genderváltásainak meteorológiai vonatkozásával gyűlt meg a bajuk. Jericónak, aki olyan helyen nőtt fel, ahol ez volt a norma, eszébe sem jutott, amíg el nem hagyta a szülőföldjét, hogy ez bárkinek nehézséget okozhat. Bizonyos dolgok hatására ő egyszerűen nőnek, míg más dolgok hatására férfinak érezte magát. Hát nem így van ezzel mindenki, függetlenül a társadalmi nemétől? Vagy a binárisok talán megtagadják maguktól azokat a dolgokat, amelyek nem illenek a képbe? Bárhogy is legyen, Jerico az indiszkréciót és a túlkompenzációt viccesebbnek találta minden másnál.

– Ön szerint hány roncsmentő csapat lesz ott? – kérdezte Whartontól.

– Több tucat – felelte a férfi. – És majd jönnek mások is. Már így is elkéstünk a buliról.

Jerico legyintett.

– Dehogyis! A mi hajónk szállítja az akcióért felelős kaszást, vagyis mi vagyunk a művelet zászlóshajója. A buli el sem kezdődhet, amíg mi oda nem érünk… és én látványos belépőt tervezek!

– Efelől semmi kétségem, uram – mondta Wharton, mivel a nap épp elbújt egy felhő mögé.

A Spence napnyugtakor közelítette meg a helyet, ahol Örökkévaló elsüllyedt.

– Hetvenhárom különféle hajó várakozik az Áhítat határvonalánál – tájékoztatta a fedélzeti tiszt Soberanis kapitányt.

Possuelo nem tudta leplezni a megvetését.

– Semmivel sem jobbak, mint a cápák, amik felfalták a főhalálosztókat.

Ahogy elhaladtak az első hajók mellett, Jerico felfigyelt egy a sajátjuknál jóval nagyobb járműre, amely épp elállta az útjukat.

– Irányt változtatunk, és megkerüljük – mondta Wharton.

– Nem – felelte Jerico. – Tartsuk az irányt!

Wharton aggódva nézett rá.

– Akkor nekiütközünk.

Jerico gonoszul elvigyorodott.

– Vagy arrébb megy.

Possuelo elmosolyodott.

– Így legalább rögtön az elején tisztázzuk, ki a főnök – mondta a kaszás. – Tetszenek a meglátásai, Jeri!

A fedélzeti tiszt Jericóra sandított. A legénység soha nem szólította volna Jerinek a kapitányt… így csak a barátai és a családtagjai hívhatták. De Jerico ezúttal nem ellenkezett.

A Spence teljes sebességgel haladt előre, a másik hajó pedig végre lomhán megmozdult, de csak akkor, amikor már egyértelmű volt, hogy a Spence nekiütközik, ha nem tér jobb belátásra. Az idegek játéka volt ez, amit fölényesen megnyertek.

– Középre tarts! – adta ki a parancsot Jerico, ahogy átlépték az Áhítat határvonalát. – Jelezzék a többi hajónak, hogy csatlakozhatnak hozzánk! Holnap reggel hatkor a mentőcsapatok leküldhetik a drónokat, hogy átkutassák a roncsot. Szóljon nekik, hogy minden információt meg kell osztanunk egymással, és ha bárkiről kiderül, hogy információt tart vissza, annak begyűjtés lesz a sorsa.

Possuelo felvonta a szemöldökét.

– Most a Kaszáskör nevében beszél, kapitány?

– Csak igyekszem bebiztosítani magunkat – felelte Jerico. – Végül is előbb vagy utóbb mindenkinek begyűjtés lesz a sorsa, szóval nem mondok nekik semmi olyasmit, amit ne tudnának amúgy is. Csak más megvilágításba helyezem a dolgokat.

Possuelo hangosan felnevetett.

– Ez a pimasz vakmerőség egy fiatal kaszásra emlékeztet, akit régen ismertem.

– Régen?

Possuelo felsóhajtott.

– Anasztaszija kaszásnak hívták. Odaveszett a mentorával, Curie kaszással együtt, amikor Örökkévaló elsüllyedt.

– Ismerte Anasztaszija kaszást? – kérdezte Jerico lenyűgözve.

– Igen. De sajnos csak futólag.

– Nos, bármit emelünk is ki a mélyből, reméljük, hogy megnyugvást hoz neki.

Jó szerencsét kívántunk Anasztaszija és Curie kaszásnak az Örökkévaló Szív szigetére tervezett útjukhoz, valamint a Goddard elleni vizsgálathoz. Csak a főhalálosztók bölcsességében bízhatok, hogy kizárják Goddardot, s ezáltal érvényét veszíti a jelölése a főpenge pozíciójára. Ami Munirát és engem illet, a fél világot be kell utaznunk, hogy rátaláljunk a válaszokra, amiket keresünk.

A tökéletes világba vetett hitem egyetlen cérnaszálon függ, már csak ennyi maradt a foszladozó kötélből. Ami tökéletes volt, már nem sokáig marad az. Csak addig, amíg a saját hibáink ki nem töltik a réseket és repedéseket, erodálva mindazt, amit temérdek munka árán megalkottunk.

Egyedül a Viharszem feddhetetlen, de az ő elméjét nem ismerem. Egyetlen gondolatában sem osztozom, hiszen kaszás vagyok, és a Viharszem birodalma számomra elérhetetlen, éppúgy, ahogyan az én szent munkám is kívül esik az ő globális fennhatóságán.

Az alapító kaszások tartottak a saját hübriszünktől, féltek, hogy nem maradunk olyan erényesek, önzetlenek és becsületesek, mint amilyennek egy kaszásnak lennie kell. Aggódtak, hogy idővel annyira eltelünk önmagunktól, annyira elbízzuk magunkat a saját megvilágosodásunk miatt, hogy Ikaruszhoz hasonlóan túl közel repülünk a naphoz.

Több mint kétszáz éven át méltónak bizonyultunk a feladatra. Megfeleltünk a legmerészebb elvárásaiknak. De a dolgok egy szemvillanás alatt megváltoztak.

Tudom, hogy létezik egy vészterv, egy biztosíték kudarc esetére, amelyet az alapító kaszások hagytak hátra.

Egy utolsó esély arra az esetre, ha a Kaszáskör elbukna. De ha rátalálok, vajon elég bátor leszek ahhoz, hogy fel is használjam?

Részlet Michael Faraday kaszás „post mortem” naplójából

Március 31., a Raptor éve

3.

Pezsdítő hétkezdet

Azon a napon, amikor Örökkévaló elsüllyedt, egy kicsi, hálózatról lekapcsolt repülőgép épp egy nem létező úti cél felé tartott.

Az utasa Munira Atrushi volt, aki korábban az Alexandriai Könyvtárban dolgozott éjszakánként mint könyvtáros. A pilóta pedig Michael Faraday kaszás volt.

– Fiatal kaszásként tanultam meg repülőgépet vezetni – mesélte Faraday. – A repülés megnyugtat. Ilyenkor az ember elméje más, békésebb állapotba kerül.

Lehet, hogy Faradaynél így működött, de az utasánál biztosan nem: Munira minden egyes rázkódásnál úgy markolta az ülés karfáját, hogy elfehéredtek a bütykei.

Munira sosem szeretett repülni. Igen, tökéletesen biztonságos volt, és egy ideje soha senki nem halt meg véglegesen repülőgép-balesetben. A halandóság kora után egyetlen ilyen esetet jegyeztek fel, de az is több mint ötven évvel Munira születése előtt történt: egy utasszállítónak akkora pechje volt, hogy rázuhant egy meteorit.

A Viharszem azonnal katapultálta az összes utast, hogy megmentse őket az elkerülhetetlen ütközéstől és a tűzhaláltól. Ehelyett az utazómagasságban található ritka levegő ölte meg őket. Másodperceken belül megfagytak, és lezuhantak az alattuk lévő erdőbe. A mentődrónok már azelőtt felszálltak, mielőtt a testek földet értek, és egy órán belül felkutatták valamennyi utas holttestét. Beszállították őket az újraélesztő központba, majd néhány napon belül mindannyian ismét repülőre ültek, és folytatták az útjukat.

– Pezsdítő érzés így kezdeni a hetet – viccelődött az egyik utas egy interjúban.

Akárhogy is, Munira akkor sem lelkesedett a repülőkért. Tudta, hogy a félelme irracionális. Vagy legalábbis mindaddig irracionális volt, amíg Faraday kaszás be nem jelentette, hogy amint átlépik az ismert légtér határát, már csak magukra számíthatnak.

– Ahogy beérünk a Csendes-óceáni vakfoltra, már senki nem követ minket nyomon. Még a Viharszem sem – mondta Faraday. – Senki nem fogja tudni, hogy élünk-e vagy meghaltunk.

Ami azt jelentette, hogy ha olyan balszerencsések, hogy rájuk zuhan egy meteorit, vagy bármilyen más, váratlan katasztrófa sújtja őket, nem jönnek értük mentődrónok, és nem viszik be őket az újraélesztő központba, hanem éppolyan végleges halált szenvednek, mint egykor a halandók. Pont olyan végérvényesen meghalnak, mintha begyűjtötték volna őket.

Az sem javított a helyzeten, hogy Faraday vezette a repülőt ahelyett, hogy a robotpilótára hagyta volna az irányítást. Munira megbízott ugyan az idős kaszásban, de mégis, mint minden ember, ő is hibázhatott.

És erről az egészről ő, Munira tehetett. Hiszen ő volt az, aki kiderítette, hogy a Viharszemnek van egy vakfoltja a Csendes-óceán déli részén. Egy hely, amely teli van szigetekkel. Pontosabban szólva atollokkal, vagyis korallzátonyokból kialakult gyűrű alakú szigetekkel, amelyek közepén régi vulkánok maradványai húzódnak, ma már többnyire a víz alatt. És az alapító kaszások ezt az egész térséget elrejtették a Viharszem elől – sőt a világ elől is. A kérdés csak az volt, hogy miért.

Mindössze három nap telt el azóta, hogy találkoztak Curie és Anasztaszija kaszásokkal, és beszámoltak nekik a gyanújukról.

– Légy óvatos, Michael! – mondta akkor Curie. Az, hogy a nagytiszteletű kaszást aggasztotta a felfedezésük, nyugtalansággal töltötte el Munirát. Curie ugyanis közismerten rettenthetetlen volt… és most mégis féltette őket. Ez jelentett valamit.

Faradaynek is voltak fenntartásai, de úgy döntött, ezeket inkább megtartja magának. Jobb, ha a lány megingathatatlannak látja. A találkozó után folytatták az útjukat Nyugat-Merikába, kereskedelmi járatokkal, inkognitóban, ahogyan eddig. A hátralévő szakaszt viszont magánrepülőn akarták megtenni, már csak szerezniük kellett egy gépet. Noha Faradaynek jogában állt elvenni bármit, amire szüksége volt, tekintet nélkül arra, hogy mennyire értékes az adott dolog, vagy hogy ki a tulajdonosa, ritkán folyamodott ehhez a megoldáshoz. Mindig is arra törekedett, hogy a lehető legkisebb nyomot hagyja hátra azoknak az életében, akikkel összesodorta a sors. Kivéve persze, ha valakit be kellett gyűjtenie. Mert ebben az esetben nagyon is konkrét és hangsúlyos nyomot hagyott.

Amióta azonban megrendezte a saját halálát, nem gyűjtött be egyetlen embert sem. Halottként nem olthatta ki senkinek az életét, mert ha megtette volna, a Kaszáskör azonnal értesül róla, hiszen az adatbázisuk a gyűrűkön keresztül minden begyűjtést azonnal regisztrált. Fontolóra vette ugyan, hogy megszabadul a gyűrűtől, de végül úgy döntött, mégsem teszi. Ezt diktálta a becsülete és a büszkesége. Még mindig kaszás volt, és nem akart tiszteletlenséget tanúsítani a gyűrűvel szemben azáltal, hogy megválik tőle.

Ráébredt, hogy az idő múlásával egyre kevésbé hiányzik neki a begyűjtés. Most amúgy is más dolga akadt.

Miután megérkeztek Nyugat-Merikába, egy napot az Angyalok városában töltöttek. A halandóság korában ez a hely a csillogó bűvöletnek adott otthont, és számtalan személyes tragédia helyszíne volt. Jelenleg már csak vidámparkként üzemelt. Másnap reggel Faraday magára öltötte a köpenyét, amelyet alig viselt, amióta eltűnt a Kaszáskör radarjáról, elment egy jachtkikötőbe, és lefoglalta a legjobb hidroplánt, egy nyolcszemélyes kétéltű repülőgépet.

– Gondoskodjon róla, hogy elegendő üzemanyag legyen benne a Csendes-óceán átrepüléséhez! – mondta a kikötő vezetőjének. – A lehető leghamarabb el akarunk indulni.

Faradaynek köpeny nélkül is tekintélyt parancsoló megjelenése volt, de Munirának be kellett ismernie, hogy köpenyben olyan erélyt sugárzott, mint a legnagyobb kaszások.

– Beszélnem kell a tulajdonossal – nyöszörögte reszkető hangon a kikötő menedzsere.

– Nem – felelte nyugodtan Faraday. – Majd értesíti a tulajdonost, miután elmentünk. Nincs időnk várni. Tájékoztassa őt, hogy ha végeztem, visszaszolgáltatom a járművet, és jelentős bérleti díjat fizetek!

– Igenis, nagytiszteletű – válaszolta a férfi, hiszen mi mást mondhatott volna egy kaszásnak.

Miközben Faraday éberen figyelte a műszerfalat, Munira időről időre ellenőrizte, hogy a kaszás nem aludt-e el, és hogy jó irányba mennek-e. És minden egyes turbulenciát megszámolt, amibe útközben kerültek. Eddig összesen hetet.

– Ha a Viharszem irányítja az időjárást, miért nem gondoskodik arról, hogy simák legyenek a légi folyosók? – zúgolódott.

– Nem irányítja – javította ki Faraday. – Csupán befolyásolja. Ráadásul a Viharszem nem avatkozhat bele a kaszások dolgába, még akkor sem, ha a kaszás nagyra becsült társa ki nem állhatja a viharos széllökéseket.

Munira nagyra értékelte, hogy Faraday kaszás már nem nevezi a segédjének. Hiszen már akkor bizonyította, hogy sokkal több ennél, amikor rátalált a vakfoltra! Most átkozhatja a saját találékonyságát! Hát nem lett volna okosabb dolog az Alexandriai Könyvtárban maradni? De persze neki kíváncsinak kellett lennie! Hogyan is szól az a halandóság korabeli mondás? A kíváncsiság ölni képes?

Ahogy a jellegtelen csendes-óceáni vizek felett repültek, egyszer csak élesen sípolni kezdett a rádiójuk. A hangjelzés szinte fülsüketítő volt, és majdnem egy percen át tartott, még azután is, hogy Faraday megpróbálta kikapcsolni. Munira úgy érezte, menten beszakad a dobhártyája, és Faraday is elengedte a kormányt, hogy a fülére tapaszthassa a kezét, amitől vadul dobálni kezdte őket a gép. Aztán a szörnyű hang egyik pillanatról a másikra megszűnt. Faraday gyorsan visszanyerte az irányítást a gép felett.

– Mi a fene volt ez? – kérdezte Munira. A füle még mindig csengett.

Faraday két kézzel fogta a kormányt, még ő sem tért magához teljesen.

– Arra tippelek, hogy valamiféle elektromágneses sorompó lehetett. Szerintem ez az jelenti, hogy átléptünk a vakfoltba.

Egyikük sem gondolt többé a hangra. És egyikük sem sejtette, hogy ugyanezt a hangot ugyanebben a pillanatban az egész világon hallani lehetett – a hangot, amelyet bizonyos körökben idővel majd a „Nagy Rezonancia” néven emlegetnek. Ez volt az a pillanat, amikor elsüllyedt Örökkévaló, és elnémult a Viharszem.

Mivel azonban Faraday és Munira kikerült a Viharszem fennhatósága alól abban a pillanatban, amikor valóban átlépték a vakfolt határát, nem tudtak többé arról, mi történik a világban.

Ennyire magasból tisztán kivehetőek voltak a Marshall-szigetek víz alá süllyedt vulkáni kráterei – masszív lagúnák az őket pontok és szalagok módjára szegélyező számtalan sziget között. Ailuk-atoll, Likiep-atoll. Sehol nem láttak épületeket, kikötőket, sem romokat, amelyek azt jelezték volna, hogy valaha éltek itt emberek. Sok érintetlen terület volt szerte a világon, de azokat mind a Viharszem vadonalakulatai tartották fenn féltő gonddal. Még a legsötétebb, legmélyebb erdők mélyén is voltak kommunikációs tornyok és mentődrón-leszállóhelyek arra az esetre, ha a látogatók súlyos sérülést szenvednének, vagy átmenetileg meghalnának. De itt semmi hasonlónak nem látták nyomát. Hátborzongatóan különös érzés volt.

– Valaha itt is éltek emberek, biztos vagyok benne – szólalt meg Faraday. – Csak az alapító kaszások vagy begyűjtötték őket, vagy ami sokkal valószínűbb, kitelepítették őket a vakfoltból, hogy az itt zajló munkálatokat a lehető legnagyobb titokban tudják tartani.

Végül megpillantották a távolban a Kwajalein-atollt.

– „Szökj hát el délre a Virrasztás földjéről, és keresd Nód földjét!” – idézte a gyerekmondókát Faraday. És most itt voltak, több mint ezer kilométernyire délre a Virrasztás földjétől, a vakfolt kellős közepén.

– Izgul? – kérdezte Faraday a lányt. – Hogy megtudjuk, amit Prométheusz és az alapító kaszások tudtak? Hogy megfejtjük a ránk hagyott rigmust?

– Nincs rá biztosíték, hogy tényleg találunk valamit – felelte Munira.

– Az örök optimista!

Minden kaszás tisztában volt azzal, hogy az alapítók állítólag hátrahagytak egy vésztervet arra az esetre, ha a Kaszáskör kudarcot vallana. Kidolgoztak egy másik megoldást a halhatatlanság problémájára. De már senki nem vette komolyan. Miért is tették volna, ha egyszer a Kaszáskör több mint kétszáz éven át tökéletes megoldásnak bizonyult egy tökéletes világban? Senki sem törődött a biztosítékkal, amíg meg nem történt a baj.

Ha Curie és Anasztaszija sikerrel járnak Örökkévalón, és Curie kaszást megválasztják Közép-Merika főpengéjének, talán még visszafordítható a Kaszáskör a végzetes útról, ahová Goddard vezette. De ha nem, akkor lehet, hogy a világ rászorul az alapítók vésztervére.

Leereszkedtek ezerötszáz méterre, és ahogy közeledtek a szárazföldhöz, már ki tudták venni a részleteket is. Buja növényzet, homokos part. A Kwajalein-atoll legnagyobb szigete olyan volt, mint egy hosszú, keskeny bumeráng, és itt végül megpillantottak valamit, amit sehol máshol nem láttak a vakfoltban. Az ember korábbi jelenlétének árulkodó nyomait: hosszú – valaha útként szolgáló – sávokat, amelyeket alacsonyabb növényzet borított, és a buja zöld felület alatt kirajzolódó egykori épületek maradványai.

– Telitalálat! – ujjongott Faraday, miközben előrenyomta a botkormányt. Lejjebb ereszkedtek, hogy közelebbről is szemügyre vegyék a szigetet.

Munira szó szerint érezte, ahogy a nanobotjai regisztrálják a megkönnyebbülését.

Végül minden rendben ment.

Egészen addig, amíg már nem.

– Azonosítatlan légi jármű, kérem, igazolja magát!

Automata üzenet volt, alig hallották az erős interferencia miatt. A gépi hang túlságosan emberinek tűnt ahhoz, hogy valóban embertől származzon.

– Ne aggódjon! – mondta Faraday a lánynak, és továbbította a Kaszáskör által használt univerzális azonosító kódot.

Pillanatnyi csend következett.

– Azonosítatlan légi jármű, kérem, igazolja magát!

– Ez így nem lesz jó – motyogta Munira.

Faraday félig-meddig haragos pillantást vetett a lányra, majd újra beleszólt a mikrofonba:

– Michael Faraday kaszás vagyok Közép-Merikából. Engedélyt kérek a leszállásra a főszigeten.

Újabb csend következett, majd megint megszólalt a hang:

– Kaszásgyűrű észlelve.

Faraday és Munira is fellélegzett.

– Tessék – sóhajtott Faraday. – Máris jobb.

Újra megszólalt a hang:

– Azonosítatlan légi jármű, kérem, igazolja magát!

– Tessék? Hiszen mondtam már, Michael Faraday kaszás vagyok…

– Azonosítatlan kaszás.

– Persze hogy nem ismeri fel! – kiáltotta Munira. – Hiszen még nem is élt, amikor ez a biztonsági rendszer kiépült a szigeten. A gép valószínűleg azt hiszi, ön csak egy álkaszás, aki ellopott egy gyűrűt.

– A fenébe! Mindjárt felrobbanok!

Ám Faraday helyett más robbant. Lézerágyú villant valahol alattuk a szigeten, és telibe kapta a bal hajtóművüket. Akkorát dörrent, hogy a csontjuk is beleremegett, mintha nem is a gépet, hanem őket találta volna el.

Munira pontosan ettől félt. Valósággá vált, sőt összeadódott az összes lehetséges legrosszabb forgatókönyv. Meglepő módon mégis bátorság töltötte el, hirtelen kitisztult a feje, és kiélesedtek az érzékei. A hidroplánon volt egy mentőkapszula. Munira még felszállás előtt ellenőrizte, csak hogy meggyőződjön róla, valóban működik-e.

– Hátul van a mentőkapszula! – sürgette Faradayt. – Sietnünk kell!

A kaszás azonban makacsul tovább próbálkozott a sistergő-recsegő rádióval.

– Itt Michael Faraday kaszás!

– Ez egy gép – emlékeztette Munira –, ráadásul nem is túl okos. Nem lehet meggyőzni.

A bizonyítékra nem is kellett várniuk: a második lövés ripityára zúzta a szélvédőt, és lángra lobbantotta a pilótafülkét. Ha magasabban lettek volna, kirepülnek a gépből, de mivel elég alacsonyan szálltak, megúszták a robbanást, amit a nyomáskülönbség szokott előidézni.

– Michael! – kiáltotta Munira, a keresztnevén szólítva a kaszást, amit soha azelőtt nem tett. – Semmi értelme!

A sérült gép már félrebillenve zuhant a tenger felé, menthetetlen volt, még a legképzettebb pilóta kezében is.

Faraday végül feladta, otthagyta a pilótafülkét, és együtt küzdötték át magukat a féloldalra dőlt, zuhanó gépben a mentőkapszulához. Bemásztak, de nem tudták magukra zárni a fedelet, mert Faraday köpenye beakadt a zárba.

– Nyavalyás köpeny! – mordult fel a férfi, és olyan hevesen rángatta a ruhadarabot, hogy végül elszakadt a szegélye, de a zár legalább kiszabadult. A szerkezet teteje becsukódott, gélhab töltötte ki a maradék teret, és katapultáltak.

Ablakok nem voltak, így nem láthatták, mi történik körülöttük. Csak az irtózatos szédülést érezték, amely elfogta őket, ahogy a kapszula kilőtt velük a zuhanó gépből. Munirának elakadt a lélegzete, amikor a tűk behatoltak a testébe. Tudta, hogy ez következik, mégis halálosan megijedt. Legalább öt helyen szúrták meg.

– Gyűlölöm ezt a részt – nyögött fel Faraday, akinek ennyi évvel a háta mögött volt már tapasztalata mentőkapszulával, Munirának azonban mindez új volt, és rémisztő.

A mentőkapszulát úgy tervezték, hogy elkábítsa az utasait. Ha ugyanis valaki megsérült a földet éréskor, így eszméletlen maradt mindaddig, amíg a saját nanobotjai meg nem gyógyították, bármennyi időbe telt is. Ha pedig valaki meghalt, a mentődrón elvitte az újraélesztő központba. Csakúgy, mint annak a gépnek az utasait, amelyikbe meteorit csapódott: mire a baleset után magukhoz tértek, frissebbnek érezték magukat, mint a történtek előtt.

Csakhogy Munirára és Faradayre nem ez várna, ha a zuhanás esetleg végezne velük.

– Ha meghalunk – mondta Faraday már akadozó nyelvvel –, őszintén sajnálom, Munira.

A lány válaszolni akart, de még mielőtt megtehette volna, elveszítette az eszméletét.

Munira nem érzékelte az idő múlását.

Az egyik pillanatban még a sötétségben hánykolódott Faradayjel, a másikban már ringatózó pálmafákra nézett fel, amelyek eltakarták előle a napot. Még mindig a kapszulában volt, de a szerkezet fedele már kinyílt, és nem volt mellette senki. Felült, és kiverekedte magát a testéhez simuló habból.

Faraday egy botra tűzött halat sütögetett egy aprócska farakás fölött a tűznél, és kókuszvizet ivott egy kókuszdióból. A köpenye szegélye sáros volt, a szövet egy kis darabja pedig, amely akkor szakadt le, amikor beakadt a zárba, a homokban hevert. Furcsa volt olyan köpenyben látni a nagy Michael Faraday kaszást, amely nem volt makulátlan és tökéletes.

– Á – mondta kedélyesen a férfi –, végre felébredt! – Odanyújtotta neki a kókuszdiót, hogy igyon ő is.

– Csoda, hogy túléltük – felelte a lány. Csak most jött rá, mennyire éhes, amikor megérezte a nyárson sülő hal illatát. A mentőkapszulát úgy tervezték, hogy napokon át képes legyen hidratálni az utasát, de táplálni nem táplálta. Az éhsége arról árulkodott, hogy már legalább egy vagy két napja a mentőkapszulában gyógyulhattak.

– Hajszálon múlt – felelte Faraday, és a kezébe nyomta a halat, majd a nyársra tűzött egy újabbat. – A mentőkapszula naplója szerint meghibásodott az ejtőernyő. Valószínűleg eltalálta egy roncsdarab vagy a lézerágyú. Iszonyú erővel csapódtunk a vízbe, és a habágy ellenére mind a ketten harmadfokú agyrázkódást szenvedtünk, és több helyen eltörtek a bordáink. Magának a tüdeje is megrepedt, ezért tartott a nanobotjainak jó pár órával tovább, mire meg tudták gyógyítani.

A mentőkapszula szintén kétéltű volt, nem jelentett gondot, hogy a vízben landoltak, biztonságosan a partra vitte őket, és most félig a homokba temetve feküdt ott két nap dagályai és apályai után.

Munira körbenézett, Faraday pedig nyilván olvasott a vonásaiban, mert ezt mondta:

– Ó, ne aggódjon! Úgy látszik, a védelmi rendszer csak a beérkező járműveket követi nyomon. A mentőkapszula már túl közel volt a szigethez ahhoz, hogy érzékelje.

A hidroplánjuk viszont – noha Faraday azt ígérte a tulajdonosának, hogy visszaszolgáltatják – darabokban hevert a Csendes-óceán mélyén.

– Gyakorlatilag hajótöröttek lettünk – állapította meg Faraday.

– Akkor miért ilyen átkozottul boldog?

– Azért, mert itt vagyunk, Munira! Megcsináltuk! Elértünk valamit, amit még senkinek sem sikerült, amióta véget ért a halandóság kora! Megtaláltuk Nód földjét!

Kwajalein-atoll odafentről, a magasból aprónak tűnt, de innen, lentről hatalmasnak. A fősziget nem volt túl széles, de látszólag a végtelenségbe nyúlt. Mindenhol elő-előbukkantak a régi infrastruktúra nyomai, így reménykedtek benne, hogy amit keresnek, azt itt találják meg, és nem a környező szigetek egyikén. Csak az volt a gond, hogy nem tudták pontosan, mit keresnek.

Napokon át kutattak, lassan, cikcakkban haladtak oda és vissza a szigeten hajnaltól szürkületig, és feljegyzést készítettek minden egyes leletről, amelyre rábukkantak. Márpedig mindenütt emlékeket találtak. Töredezett utakat, melyeket rég felvert a gyom és visszafoglalt az újonnan növekedésnek indult vadon. Kőalapokat, amelyek valaha épületeket tartottak. Halmokban állt a rozsdás vas és az ütött-kopott acél.

Halat és vadmadarakat ettek vacsorára, ezekből rengeteg volt a szigeten, ahogyan a különféle ismeretlen és nyilvánvalóan nem őshonos gyümölcsfákból is. Valószínűleg a hátsó kertekben nevelhették őket, és jóval azután is itt maradtak, hogy a házak és a kertek eltűntek.

– Mi van, ha nem találunk semmit? – kérdezte még az elején Munira.

– Azon a hídon majd akkor megyünk át, ha odaérünk – felelte a férfi.

– Itt nincsenek hidak – emlékeztette a lány.

Az első néhány napban a zömök védelmi toronytól eltekintve, amely zárt volt, mint egy függőleges szarkofág, nemigen találtak mást, mint régi, törött porcelánmosdókat és vécékagylókat, meg műanyag konténereket, amelyek valószínűleg még akkor is ugyanígy itt lesznek, amikor a Nap szupernóvává[1] változik, és elnyeli a belső bolygókat. A régészeknek nyilván kincsesbánya lett volna ez a hely, de Faraday és Munira semmivel sem jutott közelebb ahhoz, hogy megtalálja azt, amiért idejött.

Aztán az első hét vége felé felkaptattak egy töltésen, és a tetején egy homokkal borított helyet találtak, amely túl szabályos volt ahhoz, hogy természetes legyen.

Egy egész kicsit kellett csak ásniuk ahhoz, hogy előbukkanjon a betonréteg. Olyan vastag volt, hogy még a növényzet sem tudott gyökeret verni benne.

Tudták, hogy az építtetőknek volt valami céljuk a hellyel, csak azt nem tudták, mi lehetett az.

Aztán a töltés szélén egy moha lepte ajtóra bukkantak, amelyet szinte teljesen elfedett a kúszónövényzet. Egy bunker bejárata volt az. Ahogy letépkedték róla az indákat, előtűnt egy biztonsági panel. Ha volt is valaha ráírva vagy belevésve valami, azt már rég lekoptatta az idő, de elég volt annyi, amennyi megmaradt: az mindent elárult, amit tudniuk kellett. A panel közepén egy mélyedés volt, pontosan ugyanakkora és ugyanolyan formájú, mint a kaszásgyűrűk drágaköve.

– Már korábban is láttam ilyet – szólalt meg Faraday. – Régi kaszásépületeken, ahol a gyűrűnk volt a kulcs a belépéshez. A gyűrűknek eredetileg nem csak az volt a céljuk, hogy mentességet adjanak és áhítatot keltsenek.

Felemelte az öklét, és a mélyedésbe illesztette a gyűrűjét. Hallották, ahogyan kiold a zárszerkezet, de ketten is alig tudták kinyitni az ősöreg ajtószárnyakat.

Elővették a zseblámpákat, amelyeket a mentőkapszula szegényes készletéből hoztak magukkal. Élesen villantak fel a dohszagú sötétségben. Egy meredeken ereszkedő folyosón találták magukat.

A bunkeren, ellentétben a szigettel, nem hagyott nyomot az idő múlása, eltekintve a mindent beborító finom porrétegtől. Egyetlenegy fala repedt csak meg, ahol a gyökerek, akár egy ősi lény csápjai, lassan utat törtek maguknak, de ezt leszámítva a külvilág kívül rekedt.

A folyosó végül egy munkaállomásokkal teli hatalmas terembe torkollt, ahol megannyi régi képernyő és számítógép sorakozott. Munirát az Alexandriai Könyvár alatt lévő titkos szobára emlékeztette a hely, ahol rátaláltak a térképre, amely idevezette őket. Az a hely azonban zsúfolt volt, ebben viszont tökéletes rend uralkodott. A székeket precízen betolták az asztalok alá, mintha utoljára a takarítószemélyzet járt volna itt. Az egyik munkaállomáson egy kávésbögre állt, rajta Herman Melville egyik karakterének a nevével, mintha csak arra várt volna, hogy valaki telitöltse. Ezt a helyet nem sietve hagyták el. Igazából el sem hagyták… inkább előkészítették.

És Munira képtelen volt szabadulni a hátborzongató érzéstől, hogy bárki is hagyta így itt ezt a helyet több mint kétszáz évvel ezelőtt, tudott az érkezésükről.

[1] A tudomány jelenlegi állása szerint a mi Napunk nem fog szupernóvává alakulni. (A ford.)

Nyílt válaszlevél a szubszaharai régió főpengéjének, Tenkamenin őexcellenciájának

Kategorikusan visszautasítom, hogy tiszteletben tartsam a közép-merikai kaszásokra vonatkozó etikátlan és sértő korlátozást. Sem most, sem a jövőben nem fogom soha elismerni egyetlen főpenge jogát sem arra, hogy kitiltsa a kaszásaimat a régiójából.

Mint arról nyilván a saját parlamenti képviselői is tájékoztatják majd, a kaszásoknak jogukban áll szabadon utazni bárhová a világon, és bárkit begyűjthetnek, akit arra alkalmasnak találnak, bármikor, amikor elérkezettnek látják az idejét.

Éppen ezért mindennemű korlátozó intézkedés érvényét veszti, és azoknak a régióknak, amelyek csatlakoznak SzubSzahara szánalmas próbálkozásához, számolniuk kell a közép-merikai kaszások tömeges megjelenésével a területükön, már csak azért is, hogy nyomatékot adjak az álláspontomnak. Figyelmeztetem önöket, hogy ha a kaszásaim ellen bármilyen intézkedést foganatosítanak a régiójukban, haladéktalanul megtesszük a megfelelő válaszlépéseket.

Tisztelettel:

Nagytiszteletű Robert Goddard, közép-merikai főpenge

4.

Felbecsülhetetlen értékű holmik

Örökkévaló mentési munkálatainak első hete kizárólag az elsüllyedt sziget maradványainak és a hatalmas roncsmezőnek a feltérképezéséről szólt.

– Itt van minden, amit eddig sikerült megtudnunk – mondta Soberanis kapitány Possuelo kaszásnak, miután bekapcsolta a holografikus kivetítőt. – Az Örökkévaló Szív szigete pont egy tenger alatti hegység gerince fölött süllyedt el. Süllyedés közben beleütközött egy hegycsúcsba, és háromfelé tört. – Jerico elforgatta a képet. – A három darabból kettő ezen a fennsíkon fekszik, keletre a gerinctől, a harmadik viszont nyugatra tőle egy árokba süllyedt. Mindez egy huszonöt tengeri mérföld kiterjedésű roncsmezőn belül terül el.

– Mennyi időbe telik, mire ténylegesen meg tudjuk kezdeni a mentést? – kérdezte Possuelo.

– Még javában tart a feltérképezés és a katalogizálás. Talán egy hónap múlva nekiláthatunk, de a mentés maga akár évekig is eltarthat. Sőt évtizedekig.

Possuelo a roncsról készült felvételt nézte, talán azt tanulmányozta, mi maradt meg a tájból, a szeme ismerős tájékozódási pontok után kutatott. Aztán fogta, elforgatta a térképet, és egy pontra bökött az árok mélyén.

– Úgy látom, itt hiányos a térkép. Miért?

– A mélység az oka. Az alattomos terep megnehezíti a feltérképezést, de az árokra úgyis csak később kerítünk sort. Kezdhetünk a roncsmezővel és azokkal a részekkel, amelyek a fennsíkon értek földet.

Possuelo legyintett a kezével, mintha egy szúnyogot akarna elhessenteni.

– Nem. Engem jobban érdekel ez a rész itt, az árok mélyén.

Jerico pár másodpercig a kaszást tanulmányozta. A férfi eddig barátságos és közlékeny volt; talán kiépült már közöttük annyira a bizalom, hogy kiszedje belőle az információt, amit másokkal nem hajlandó megosztani.

– Ha valami konkrétat keres, sokat segítene, ha én is tudnék róla.

Possuelo hallgatott egy darabig, mielőtt válaszolt:

– Az Amazóniai Kaszáskör felbecsülhetetlen értékű műtárgyak után kutat, amelyek a Kaszáskör Múzeumának romjai közt lehetnek.

– Az Örökkévaló Szívet keresi? – kérdezte Jerico. – Biztos vagyok benne, hogy rég halott, és felfalták a cápák.

– Védőburokban volt – felelte Possuelo. – Ha bármi megmaradt belőle, annak egy múzeumban a helye. És voltak ott más dolgok is.

Egyértelmű volt, hogy Possuelo nem árul el többet.

– Értem – mondta Jerico. – Értesítem a többi hajó legénységét, hogy a fennsíkon kezdjék majd a munkálatokat. Viszont az én csapatom, és egyedül az én csapatom gondoskodik az árokba süllyedt maradványokról.

Possuelo mintha fellélegzett volna. Egy pillanatig kíváncsian, vagy talán tisztelettel, esetleg a kettő keverékével figyelte Jericót.

– Hány éves is maga, Jeri? – kérdezte. – A legénység tagjai azt mondják, hogy korfordulója volt, mielőtt átvette a parancsnokságot, ami azt jelenti, hogy nagyjából kétszer annyi idős, mint amennyinek látszik... De annál idősebbnek tűnik. Bölcsebbnek. Szerintem magának nem ez volt az első korfordulója.

Jerico nem kapkodta el a választ.

– Nem annyi idős vagyok, mint amennyit a legénységnek mondtam – ismerte be végül. Mert hát a hazugságnál még a féligazság is jobb.

Az Örökkévaló Szív, amelyről az úszó várost elnevezték, a legöregebb élő szív volt a világon. Elektromos stimulációval tartották életben, és fiatalító nanobotok gondoskodtak róla, hogy örökké ifjú maradjon. Már több mint kilencmilliárdszor dobbant, és az emberiség halál felett aratott győzelmének jelképe volt. Amikor azonban a sziget elsüllyedt, és megszűnt az elektródák áramellátása, a szív is megszűnt dobogni.

Ahogy Possuelo kaszás mondta, valóban ütésálló edzettüveg szekrény védte, ilyen mélységben azonban már ez sem bírta a nyomást, és jóval azelőtt szétrobbant, hogy leért volna a tengerfenékre. Ami pedig magát a szívet illeti, vagy legalábbis azt, ami a robbanás után még megmaradt belőle, az nem került elő a roncsok közül, amelyekre a mentőcsapat végül rátalált. Kétségtelenül felfalta valami – ha nem a csillapíthatatlan étvágyúvá programozott tengeri ragadozók, akkor egy véletlenül arra úszkáló dögevő.

Miközben a többi mentőcsapat elégedetten látott neki a kutatásnak a könnyebben felszínre hozható maradványok után, Jeri Soberanis legénysége heteken át fáradhatatlanul dolgozott, de alig ért el látható eredményt. Miközben a többiek igazi kincsekkel tértek vissza a hajók fedélzetére, Soberanis kapitány csapatának gyakorlatilag semmit sem sikerült felhoznia a mélyből.

Az elsüllyedt város meredeken oldalra dőlt tornyai a legkisebb behatásra is elszabadulhattak és leomolhattak a mélybe, gyakorlatilag még alámerülni is veszélyes volt. És bár a kétéltű tasmánok jól elboldogultak a sekélyebb vizekben, védőruha nélkül már ők sem tudtak hatvan méter alá merülni. Egy robot-tengeralattjárót már elvesztettek: összeütközött egy mélybe süllyedő hűtőszekrénnyel, amely kitörte az egyik torony ablakát, amikor az picit lejjebb csúszott a lejtőn, és kizuhant az épületből. Igaz, hogy ha valaki meghalt volna odalent, azt elküldhették volna az újraélesztőbe, csakhogy ahhoz a testét ki kellett volna emelni az árokból. Egyszerűen nem érte meg a kockázatot.

Possuelo megfontolt ember volt, és nem könnyen jött ki a sodrából, de most egyre jobban bosszantotta az eredménytelenség, és egyre gyakrabban voltak dühkitörései.

– Értem, hogy ez egy roppant kényes folyamat – morogta öt héttel azután, hogy megkezdték a mélyvízi merüléseket –, de a maga embereinél még a tengeri csigák is gyorsabbak!

A dühét csak tovább fokozta, hogy egyre több és több kaszáshajó érkezett a helyszínre. Szinte a világ összes kaszásköre képviseltette már magát, hiszen mindenki tudta, hogy a Relikviák és Jövők Kamrája után kutat. Odáig rendben volt a dolog, hogy a kamra egy olyan helyen hevert a jéghideg vízben, amely még ahhoz is túl mélyen volt, hogy a napfény lehatoljon odáig, nemhogy egy ember – de az, hogy nem láthatták, nem jelentette azt, hogy nem is gondoltak rá.

– Bocsássa meg az arcátlanságomat, nagytiszteletű – mondta Jeri Sydney-nek, mert mostanra már a keresztnevükön szólították egymást –, de ez egy acélkamra, amit egy másik acélkamrába zártak, ezer tonna törmelék van fölötte, és egy veszélyes lejtőn fekszik. Még akkor is nehéz lenne hozzáférni, ha nem a tenger fenekén lenne. A felhozatala aprólékos tervezést, komoly erőfeszítést, és mindenekfelett türelmet igényel.

– Minél gyorsabban le kell tudnunk ezt a dolgot – fakadt ki Possuelo –, különben Goddard közbelép, és ráteszi a kezét mindenre, amit kimentünk!

Goddard azonban – legalábbis eddig – tüntetően távol tartotta magát a munkálatoktól. Sem mentőcsapatokat, sem képviselőket nem küldött a helyszínre, hogy biztosan megkapja a részesedését a gyémántokból. Ehelyett nyilvánosan tombolt a szent vizek megszentségtelenítése és a holtak meggyalázása miatt, azt állítva, hogy semmire sem tart igényt abból, amit odalent találnak. Mindez persze színjáték volt. Épp annyira vágyott a gyémántokra, mint bárki más, ha nem még jobban.

Ami azt jelentette, hogy már tudta, hogyan szerezze meg őket.

Tagadhatatlanul volt tehetsége ahhoz, hogy megkaparintsa mindazt, amire vágyik, és a kaszáskörök éppen ezért örökös feszültségben éltek.

Kaszáskör.

Ez a szó valaha a globális szervezet egészét jelölte, mostanra azonban a regionális érdekek kerültek előtérbe. Az egész világot felölelő Kaszáskör kiüresedett – csak provinciális politika és kicsinyes sérelmek maradtak helyette.

Possuelo előtt legrosszabb rémálmaiban egy olyan világ képe sejlett fel, ahol Goddard megszerezte az összes gyémántot, és ő választott ki személyesen minden egyes új kaszást. Ha ez valóra válna, a világ olyan mértékben tolódna el az úgynevezett új rend felé, hogy kifordulna a saját tengelyéből. Azoknak a hangját pedig, akik ellenállnának neki, elnyelné mindazoknak a fájdalmas sikolya, akiket szokásához híven örömmel begyűjtene.

– Elárulja nekem valaha, hogy mit rejt az a kamra? Az az érzésem, mintha méhkaptárba nyúltunk volna.

– Méhkaptárba? Talán inkább darázsfészekbe – felelte Possuelo. – A kamra, mint minden kamra, értékes holmikat tartalmaz. Csakhogy ez a kamra nem a maga gondja, mivel ezek a holmik csak a kaszások számára értékesek.

Jeri ezen a ponton elvigyorodott.

– Á! Mindig is kíváncsi voltam, vajon hol tartják a kaszásgyűrűket!

Possuelo átkozta magát, hogy ennyit is elárult.

– Maga túl okos!

– Mindig is ez volt velem a fő gond.

Possuelo felsóhajtott. Talán akkora baj, ha a kapitány megtudja az igazat? Az udvarias madagaszkári nem volt az a kapzsi típus, jól bánt a legénységgel, és eddig mindig tiszteletet tanúsított iránta. A kaszásnak szüksége volt valakire, akiben megbízhatott, és Soberanis kapitány asszony eddig határozottan méltónak bizonyult a bizalmára. Vagy úr, mivel az eget jelen pillanatban vastag felhőréteg takarta.

– Nem a gyűrűk, hanem maguk a drágakövek érdekesek… több ezer drágakő – vallotta be Possuelo. – Aki megszerzi őket, annak a kezében lesz majd a Kaszáskör jövője.

Noha mi, a Magányos Csillag régió lakói, mindvégig igyekeztünk semlegesek maradni a szóban forgó ügyben, nyilvánvalóvá vált számunkra itt, Texasban, hogy Goddard főpenge Észak-Merikára szándékozik erőltetni az akaratát, sőt talán az egész világra. Mivel nincsenek főhalálosztók, attól tartunk, hogy a befolyása egyre nagyobbra duzzad, akár egy halandóság kori rákos daganat.

Mivel kísérleti régió vagyunk, a határainkon belül szabadon tehetünk, amit akarunk. Éppen ezért megszakítunk minden kapcsolatot a Közép-merikai Kaszáskörrel. Minden közép-merikai kaszást, akit a régiónkban találunk, azonnali hatállyal a legközelebbi határhoz kísérünk, és kiutasítunk.

Ezenfelül megkérdőjelezzük Goddard úr jogát arra, hogy betöltse a főpenge pozícióját, mivel Örökkévaló ezzel kapcsolatban sohasem adott ki nyilvános nyilatkozatot, mielőtt a főhalálosztók odavesztek.

Politikai okokból nem kívánunk más régiókat bevonni a saját döntésünkbe. Mindenki tegye azt, amit jónak lát. Mi csak azt szeretnénk, ha békén hagynának bennünket.

Őexcellenciája Barbara Jordan, texasi főpenge hivatalos nyilatkozata

5.

Nem tartunk többé igényt a szolgálataira

Feladó: Viharszem Elsődleges Kommunikációs Központ

Címzett: Loriana Barchok <LBarchok@FCAI.net>

Dátum: április 1., a Raptor éve, 17:15 GMT

Tárgy: válasz: Interfész Hatóság feloszlatása

Küldő: TPCE.th

Aláíró: FCAI.net

Biztonság: standard titkosítás

Legkedvesebb Lorianám!

Sajnálattal értesítelek, hogy nimbuszügynökként nem tartok többé igényt a szolgálataidra. Tudom, hogy a legjobb képességeid szerint teljesítettél, és a végleges elbocsátásnak semmi köze nincs az Interfész Hatóságnál végzett munkádhoz. Viszont úgy döntöttem, hogy feloszlatom az Interfész Hatóságot. Az intézkedés azonnali hatályú, és mivel a Hatóság mint irányító szervezet megszűnik, téged is felszabadítalak a szolgálat alól. Sok szerencsét kívánok a további munkádhoz!

Tisztelettel:

a Viharszem

Ha valaki azt mondta volna Loriana Barchoknak, hogy a munkája kevesebb mint egy évvel azután megszűnik, hogy elvégezte a Nimbusz Akadémiát, nem hitt volna neki. Mint ahogyan sok minden másról sem gondolta, hogy megtörténhet. De mégis megtörtént. Ami azt jelentette, hogy ettől kezdve bármi megtörténhet. Bármi. Akár egy kéz is lenyúlhatott volna az égből egy csipesszel, és büntethetetlenül kiszedhette volna a szemöldökét. Nem mintha ráfért volna; a szemöldöke rendben volt. De megtörténhetett volna. Már bármit kinézett ebből a különös világból.

Loriana először azt gondolta, hogy az e-mail csak valami vicc. Fulcrum város IH-irodáiban rengeteg mókamester dolgozott. De hamar kiderült, hogy ennek a fele sem tréfa. Amikor véget ért az a szörnyűséges, dobhártyaszaggató hang, amit a világ összes hangszórója kiadott, a Viharszem minden egyes nimbuszügynöknek elküldte ugyanazt az üzenetet – ettől kezdve minden egyes ügynök munkanélküli – és kihágó – lett, ugyanúgy, mint mindenki más.

– Ha az egész világ kihágó – siránkozott egy másik ügynök –, akkor persze hogy nincs szükség ránk. Hiszen elvileg mi vagyunk a Viharszem professzionális kapcsolattartói; hogyan lehetnénk továbbra is azok, ha kihágók vagyunk, és törvény tiltja, hogy beszéljünk vele?

– Nem érdemes rágörcsölni – nyugtatta a kollégája, akit szemlátomást egyáltalán nem zavart a dolog. – Ami megtörtént, megtörtént.

– Na de hogy mindannyiunkat kirúgjon?! – kérdezte Loriana. – Az összes ügynököt mind egy szálig, mindenféle figyelmeztetés nélkül! Hiszen az több millió ember!

– A Viharszem sosem cselekszik ok nélkül – mondta az elkeseredett ügynök. – Az, hogy mi nem látjuk benne a logikát, a saját korlátoltságunkról árulkodik, nem a Viharszeméről.

Amikor aztán híre ment Örökkévaló elsüllyedésének, egyértelművé vált, legalábbis Loriana számára, hogy az emberiség emiatt bűnhődik, mintha mindenki bűnrészes lenne a történtekben. Vagyis most, hogy a főhalálosztók meghaltak, a Viharszem megharagudott, ő pedig munka nélkül maradt.

Az embernek nem könnyű átértékelni az életét. Loriana visszaköltözött a szüleihez, és az ideje nagy részében nem csinált semmit. Munka volt rengeteg, bármilyen képzésre, szakmai oktatásra ingyen lehetett jelentkezni. Állást sem lett volna nehéz találni – a gondot az jelentette, hogy kitalálja, mit szeretne csinálni.

Hetek teltek volna el kétségbeesésben, ha a nanobotjai nem tompítják az érzést melankóliává. De a melankóliája még így is mély volt, és mindent átható. Nem volt hozzászokva a tétlenséghez és ahhoz, hogy ne használja ki az idejét, arra pedig végképp nem volt felkészülve, hogy bizonytalan jövő vár rá. A történtek után persze most mindenkire ugyanez a sors várt, de másoknak legalább volt állásuk, volt valami stabilitás az életükben. A Viharszem-mentes mindennapjaikban is megmaradtak a teendőik, és a rendnek legalább valamiféle látszata. Lorianának azonban nem maradt semmije, csak rengeteg ideje, hogy a dolgokon töprengjen. Nyomasztó volt.

A szülei parancsára elment, hogy áthangolják a nanobotjait, és jobb kedvre derüljön – mert már a melankóliát sem tolerálták –, de túl sokan álltak sorba. Loriana képtelen volt elviselni, hogy várakoznia kell, inkább sarkon fordult.

– Csak kihágók várakoznak a sorban – pufogott a szüleinek, miután hazaért, arra utalva, hogy a Viharszem szándékosan úgy szervezte az IH kihágók ügyeivel foglalkozó irodáit, hogy ne legyenek hatékonyak. Csak azután tűnt fel neki a nyilvánvaló, hogy kimondta. Ő maga is kihágó volt. Ez azt jelenti vajon, hogy az értelmetlen sorban állás és az idegölő várakozás lesz ezentúl a norma? Elfutotta szemét a könny, ennek láttán a szülei viszont csak még inkább ragaszkodtak hozzá, hogy menjen vissza és finomhangoltassa át a nanobotjait.

– Tudjuk, hogy megváltozott az életed, drágám, de ez még nem a világ vége! – vigasztalták. Valami furcsa oknál fogva a lány azonban azt gondolta, hogy talán mégis az.

Aztán egy hónapra rá, hogy az egész világ kihágó lett, a volt főnöke megjelent az ajtójukban. Loriana azt feltételezte, hogy csak udvariassági látogatásra érkezett. Tisztában volt vele ugyanis, hogy nem tudja őt újra alkalmazni, hiszen az összes ügynökkel együtt a volt főnökét is elbocsátották. Még a régi irodáik is eltűntek. A hírek szerint világszerte építési vállalkozók jelentek meg az Interfész Hatóság épületeiben, hogy lakásokká és szabadidőközpontokká alakítsák őket.

– Megérkezett a megrendelés, mi pedig boldogan teljesítjük a Viharszem kérését – nyilatkozta a hírekben az egyik építési művezető. A Viharszemmel való kommunikáció már csak munkák megrendelésére és a beszerzési igényekre korlátozódott. És azokat, akik ilyeneket kaptak tőle, mindenki irigyelte.

Loriana főnöke volt a Fulcrum városi iroda igazgatója. A lány volt az egyetlen kezdő ügynök, aki Hilliard igazgató asszony mellett dolgozhatott. Ez legalább jól mutatott az önéletrajzában, még ha nem is küldte el soha sehová.

Nem is annyira a képességeinek, mint inkább a személyiségének köszönhette, hogy az igazgató személyi asszisztense lett. Egyesek vidámnak tartották, mások bosszantónak.

– Te mindig jókedvű vagy – mondta Hilliard, amikor felkínálta neki a pozíciót. – Itt csak kevesen mondhatják ezt el magukról.

Ez igaz volt – a nimbuszügynökök nem a sziporkázó személyiségükről voltak híresek. Loriana viszont igyekezett felrázni az embereket, és a rossz dolgoknak is próbálta a jó oldalát nézni, amivel gyakran sikerült magára haragítania a többi ügynököt. De arra gondolt, hogy ez legyen az ő gondjuk. Gyanította, hogy az igazgató asszony bűnös örömét lelte abban, hogy a beosztottjait időről időre felbosszantotta a pozitív hozzáállásával. Igaz, ez a tétlenül töltött kilátástalan hét még az ő jókedvét is kikezdte – mostanra éppolyan fásult lett, mint bármelyik nimbuszügynök.

– Munkát ajánlok – mondta neki Hilliard. – Sőt igazából ez több, mint munka – helyesbített. – Inkább küldetés.

Loriana nem tudott hová lenni izgatottságában – ez volt az első jó dolog, ami történt vele, amióta bezárták az Interfész Hatóságot.

– De figyelmeztetnem kell – mondta Hilliard –, a küldetés utazással jár együtt.

És bár Loriana sokkal jobban boldogult a megszokott környezetében, tudta, hogy talán ez az egyetlen lehetősége kínálkozik a belátható jövőben.

– Nagyon köszönöm! – mondta, és hevesen megrázta a főnöke kezét, talán kissé tovább is, mint ildomos lett volna.

Most pedig, két héttel később, kint volt az óceán közepén egy halászhajón, amely még mindig bűzlött az utolsó fogástól.

– Ami a hajót illeti, nem volt túl sok választásunk – szabadkozott Hilliard a csapatnak. – Meg kellett elégednünk azzal, amit találtunk.

Mint kiderült, nem Loriana volt az egyetlen, akit kiszemeltek a feladatra. Több száz nimbuszügynököt kértek fel, akik most vagy egy tucat különféle hajón tartottak velük. A bizarr, szedett-vedett flotta a Csendes-óceán felé hajózott.

– 8.167, 167.733 – mondta nekik Hilliard az eligazításon. – Ezeket a számokat kaptuk egy megbízható forrástól. Úgy véljük, hogy ezek koordináták – folytatta, majd behívott a képernyőn egy térképet, és egy pontra mutatott valahol Hawaii és Ausztrália között. A megadott helyen azonban nem volt semmi, csak a tenger.

– De miből gondoljátok, hogy ezek koordináták? – kérdezte Loriana az eligazítás után a főnökétől. – Úgy értem, ha nincs más, csak ezek a véletlenszerűen kiválasztott számok, akkor bármit jelenthetnek. Hogyan lehettek benne biztosak?

– Úgy – vallotta be az igazgató asszony –, hogy amint elárultam a gyanúmat, hogy ezek koordináták, elkezdtem hirdetéseket kapni a honolului hajótársaságoktól.

– A Viharszem?

Hilliard bólintott.

– Mert a törvény tiltja ugyan, hogy a Viharszem kihágókkal kommunikáljon, de azt már nem tiltja, hogy sugalmazzon.

A negyedik tengeren töltött napon aztán – bár továbbra is több száz kilométerre voltak a megadott helytől – fura dolgok kezdtek történni.

Az egész úgy kezdődött, hogy a robotpilóta elvesztette a kapcsolatot a Viharszemmel. Bár navigálni továbbra is tudott, de problémákat megoldani már nem. Csak egy agyatlan gép volt. Ráadásul a rádió-összeköttetést is elvesztették a külvilággal. Ilyesmi még sohasem fordult elő. A technológia működött. Mindig. Még azután is, hogy a Viharszem elnémult. És válaszok hiányában hamar szárnyra kapott a spekuláció.

– Mi van, ha ez világméretű?

– Mi van, ha a Viharszem meghalt?

– Mi van, ha mostantól tényleg teljesen magunkra maradtunk a világon?

Egyesek egyenesen Lorianára sandítottak, mintha ő képes lenne fényt hozni az éjszakába.