Margie Fuston

KEGYETLEN LLLÚZIÓK

Fordította: Erényi Mónika

A mű eredeti címe: Cruel Illusions

First published in the U.S. in 2022 by Simon & Schuster, Inc.

Published by arrangement with Margaret K. McElderry Books,

an imprint of Simon & Schuster Children’s Publishing Division

Szöveg © Margie Fuston, 2022

Borítórajz © Marcela Bolívar, 2022

Borítóterv: Greg Stadnyk © Simon & Schuster, Inc., 2022

Magyar kiadás © Central Kiadói Csoport, 2023

Fordítás © Erényi Mónika, 2023

A történetben szereplő személyek és események

a képzelet művei. Bármilyen

hasonlatosság akár élő, akár holt személyhez

teljességgel a véletlen műve.

Minden jog fenntartva! Tilos a kiadvány

bármely részét a kiadó írásos engedélye

nélkül adatrögzítő rendszeren tárolni,

elektronikus, mechanikus, fénymásoló

vagy más technikai eszközzel sokszorosítani,

illetve terjeszteni!

ISBN 978-963-614-146-2 (papír)

ISBN 978-963-614-389-3 (epub)

Megjelent a Central Kiadói Csoport gondozásában, 2023-ban

Felelős kiadó: Szemere Gabriella

A kiadó az 1795-ben alapított

Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja

Főszerkesztő: Balázs Eszter Anna

Szerkesztette: Halász Gábor

Felelős szerkesztő: Pavlovic Tijana

Korrektor: Friedrich Zoltán

E-book: Scriptor Kft.

Lucasnak, akinél nem ismerek jobb történetmesélőt

1. FEJEZET

Mindig megnézem az eltűnt házi kedvencek plakátjait. Képtelen vagyok elviselni, hogy olyan állatok kóborolnak az utcán, akiket otthon szerető család vár. Ez itt most egy macskáról szól, és bár a papír már megsárgult a naptól, az írást pedig elmosta az eső, az eszembe vésem a szürke csíkos macska képét és nevét: Suzy.

Az is lehet, hogy Suzy már hazakerült. Mindenesetre előkotrok egy tollat a hátizsákomból, és felírom a telefonszámot a csuklómra – onnan nem fogom véletlenül lemosni kézmosáskor. Eddig egyszer találtam eltűnt házi kedvencet. Emlékszem, milyen izgatottan fészkelődött a karomban a kiskutya, amikor odaértünk az otthona elé. A gazdái majdnem elsírták magukat örömükben. Úgy megöleltek, mint valami régen látott rokont, és adtak jutalmul húsz dolcsit.

Néha azt kívánom, bár én is kirakhatnék egy plakátot, hogy aztán egy kedves idegen visszaadjon mindent, amit elvesztettem – a legtöbb elvesztett dolog azonban soha nem tér vissza.

Előveszem a négy negyeddolláros érmét, amiket mindig a zsebemben tartok, megforgatom őket az ujjaim között, és egy szempillantás alatt eltüntetem. Amikor észreveszem, hogy egy mókus engem figyel, meghajolok, mire a kis állat kiszalad az úttestre, és az autók között szlalomozva eliszkol, csak hogy ne kelljen végignéznie a produkciómat.

Elmosolyodom. A bűvészet mindig eszembe juttatja a szüleimet. A kedves emlékeket.

Persze egyúttal bevillannak a rosszak is, amelyeket sosem tudok teljesen elfelejteni – különösen az évnek ebben a szakában.

Zsebre vágom a negyeddollárosokat, és a hazáig hátralévő száz métert futva teszem meg. A házhoz érve kettesével szedem a piros bejárati ajtóig vezető lépcsőket, és miközben a zárral bajlódom, a The Rolling Stones Paint It Black című száma megy a fejemben.

Ahogy belépek, megnyikordul a keményfa borítású padló. Bárhová megyek is, a ház folyton beszél hozzám – még akkor is, amikor nem mozdulok, csak az ágyamon fekve bámulom a gerendaszerkezetet, suttog és fel-felnyög, mint valami öregember, aki megmozgatja fáradt tagjait. Túl sok mondanivalója van ahhoz, hogy csöndben maradjon, de nem bánom, szeretem hallgatni. Főleg éjszaka, amikor mindenki alszik.

Korábban laktam új építésű, teljesen fehérre és bézs színűre festett, letisztult házakban is – ki nem állhatom az ilyen házak fülsiketítő csendjét. Ennek a mostaninak legalább van karaktere.

– Vacsora! – kiáltok fel az emeletre, majd egyenesen a konyhába megyek, kiveszem a hűtőből a maradék spagettit, és berakom a mikróba. Türelmetlenül dobolok az ujjaimmal a konyhapulton, miközben arra várok, hogy megmelegedjen.

Mikor pittyen egyet a mikró, előveszek három tányért, és szedek a spagettiből.

Még mindig sehol senki.

– Fiúk! – kiáltom.

Parker és Jacob trappolva jön le, a beszélgetésük elnyomja a lépcső nyikorgását. Egymás mellé ülnek. Naná. Én velük szembe ülök le, egyedül.

Parker és Ava Perry – ugyanaz a vezetéknevünk. Úgy érzem, nekünk kettőnknek kellene egy csapatot alkotnunk. Jacob a család vér szerinti gyereke, neki nincs akkora szüksége Parkerre, mint nekem. De nem hagyom, hogy az érzéseim kiüljenek az arcomra. Miután idekerültünk, Parker és Jacob azonnal megtalálták a közös hangot, köszönhetően a videójátékoknak, a Csillagok háborújának és a zombiknak. Úgy viselkedtek, mintha ezer éve barátok lennének. Vagy testvérek. És észrevettem, hogy amikor én is ott vagyok, Parker visszafogja a nevetést, és úgy néz rám, mint valami törékeny virágszálra, akit megbánthat a jókedvével. Igaza van, tényleg bánt. De nem akarom megfosztani ettől, örülök, hogy jól érzi itt magát.

– Mutassak egy trükköt? – veszek elő a zsebemből két negyeddollárost.

Anya minden este kártyatrükkökkel szórakoztatott minket a vacsoránál. Parker és én ilyenkor mindig nevettünk és tapsoltunk, de ő persze nem emlékszik erre. Bárcsak megoszthatnám vele ezeket az emlékeket, de a legtöbb, amit tehetek, hogy folytatom, amit anya elkezdett. Tőle kaptam a negyeddollárosokat ötéves koromban, hogy gyakoroljam a bűvészkedést, mivel akkoriban a kezem még túl kicsi volt a kártyákhoz. Azóta csak ezeket az érméket használom. Az egyiket a tenyerembe rejtem a hüvelykujjammal, a másikat pedig a kézfejemhez tartom.

– Át tudom varázsolni a kezemen.

– Ismerem a trükköt, Ava – forgatja a szemét Parker.

– Én nem – mondja Jacob.

– Két érme van nála – fedi fel az öcsém a trükköt.

Leejtem a tenyerembe rejtett érmét, a másikat viszont továbbra is a kézfejemnek nyomom. Néha úgy érzem, képes lennék áttolni rajta, bele a tenyerembe – igaziból, mint valami varázsló. Rövid ideig még a kezemnek nyomom, de azonkívül, hogy nyomot hagy a bőrömön, nem történik semmi.

Kisebb koromban gyakran próbálkoztam ezzel anya halála után, amikor úgy éreztem, jól jönne egy kis igazi varázslat. Fogalmam sincs, miért csinálom még mindig.

Elrakom az érméimet, és a villámat az asztallapba vájom, ami nyomot hagy a felületén, de nem érdekel, senkinek sem fog feltűnni – látszik az asztalon, hogy már sok mindent túlélt.

Ettől a kis stiklitől lázadónak érzem magam, ami eltereli a figyelmemet Parkerről és Jacobról, akik azon röhögcsélnek, milyen őrültséget csinált az egyik osztálytársuk tegnap.

Még mélyebbre vájom a villámat, majd végighúzom a kezem a mélyedéseken, és azt kívánom, bárcsak el tudnám tüntetni őket. De sajnos ez nem így működik, a sérülések nem tüntethetők el varázsütésre.

A mélyedésekre húzom a tányérom, és elfintorodom, mikor észreveszem, hogy Parker a szájába töm egy adag félig kihűlt spagettit, majd kinyitja a száját, hogy a tészta az állára csorogjon, és közben torokhangon morog.

Jacob ekkor épp ivott, és bár igyekszik visszafogni a röhögést, még így is szétprüszköli a tejet az asztalon, majdnem bele a tányéromba.

Undorító.

Rosszallóan rájuk nézek, de észre sem veszik – túlságosan lefoglalja őket a zombis szerepjáték.

– Haver, tutira kicsinálnálak, ha tényleg átváltoznál – mered komolyan Jacob Parkerre sötétbarna szemével.

– Én is téged – bólint egyetértően Parker, és lenyeli a szájában lévő falatot. – Gondolkodás nélkül.

– Ha nem fogjátok be és esztek rendesen, én foglak kicsinálni mindkettőtöket – morgom, mire a tizenkét éves fiúkra jellemző krákogó hangon felnevetnek, és vitatkozni kezdenek, melyikük lenne jobb zombivadász.

A villámra tekerek egy adag tésztát, és az egészet a számba tömöm, de nem is igazán érzem az ízét.

Megint a hűtő feletti ronda órára pillantok, ma már vagy századszorra. A kismutató a hetes szám melletti kifakult kakasrajznál jár. Deb késik, pedig többnyire pontos szokott lenni, amit kifejezetten szeretek benne. Deb a jobb nevelőszerzetek közé tartozik. Nekem mindössze annyi feladatom van, hogy vacsorát adjak a fiúknak, ő pedig gondoskodik arról, hogy meg is egyék.

– Ava, felmehetünk? – kérdik a fiúk tágra nyílt, ártatlan tekintettel. A felét sem ették meg annak, amit kiszedtem nekik. Mérget vennék rá, hogy van egy doboz dugisüti a szobájukban, és arra fáj a foguk.

– Felőlem… – vonom meg a vállam, mire elviharzanak, ott hagyva a félig megevett vacsorájukat. Hogy ki fogja eltakarítani utánuk? Naná, hogy én.

Hátratolom a székem, felállok, összeszedem a tányérokat, és bevágom őket a mosogatóba.

Megint ránézek az órára: péntek este hét. Péntek van. Erre a gondolatra halványan elmosolyodom. Bárhol is vagyunk, Parkerrel minden péntek este megnézzük a Végtelen történetet. Ha pedig nem tudjuk, mert nincs DVD-lejátszó, elmeséljük egymásnak. Fejből tudom az egész cselekményt – de ezzel nem szoktam dicsekedni.

Most, hogy jobb kedvem lett, könnyed léptekkel kisietek a konyhából, és elindulok fel az emeletre, a kezemet végighúzva a poros korláton.

Megállok a csukott ajtó előtt, amelyen egy veszélyre figyelmeztető, sárga tábla lóg. Odabentről géppuskaropogás hangja hallatszik, amit a fiúk lelkes kiabálása követ.

Bekopogok, mire minden elhalkul. Pár másodperc múlva kinyílik az ajtó, és Parker kérdő tekintetével találom szemben magam. Nem emlékszik, milyen nap van.

Már-már azt fontolgatom, hogy inkább hagyom a dolgot, de aztán meggondolom magam. Nem lehet, a péntek esti filmezés már hagyomány.

– Ma van a filmnézős esténk.

Felismerés csillan a szemében, de valahogy nem látom rajta a szokásos lelkesedést.

Idegesen tépkedem a bőrt a körmöm körül.

Parker Jacobra néz, aki vigyorogva az emeletes ágy alsó ágyán ül, szemben a tévével. Bárcsak látnám, milyen arcot vág Parker! De talán jobb, hogy nem látom. Az üresség érzése már elkezdett szétáradni a mellkasomban – én vagyok a lebegő királyság tehetetlen hercegnője, aki arra vár, hogy egy kisfiú kimondja a nevét, és megmentse.

Mondd ki a nevemet, Parker!

Jobban belegondolva talán jobb, ha nem nézem meg újra a Végtelen történetet.

– Elfelejtettem – néz rám Parker.

Bár ugyanazt a vezetéknevet viseljük, teljesen egyedül érzem magam.

Válaszul csak megvonom a vállam. Mindegy, nem nagy ügy. Elvagyok a szobámban is, hallgatom a ház neszeit, és elsuttogom neki a saját történetem.

– Ha van kedved, játszhatsz velünk – vigyorog Jacob még szélesebben, amitől úgy érzem, nem őszintén mondja.

Elsimít egy tincset a homlokából, és a géppuskás, megdermedt videójáték-karakterekre sandít a képernyőn.

Parker ugyanolyan szélesen vigyorog, mint Jacob. Akár ikrek is lehetnének.

Az öcsém haja étcsokoládé-barna, ahogy az enyém is, de csak azért, mert festem. A természetes hajszínem majdnem tejfölszőke, de befestettem, mert elegem lett abból, hogy az emberek nem hitték el, hogy testvérek vagyunk. Parker anya kerekded arcát és lágy vonásait örökölte. Látszik, mennyire hasonlít rá, elég csak megnézni a családi fotót, amit őriz – hárman vagyunk rajta, a lakókocsink előtt ülünk, körbevesz az erdő. Parker anya vékony karjában ül, én pedig anyáéhoz hasonló, tágra nyílt, sötétbarna szememmel egyenesen a kamerába nézek. Parker szeme sötétkék, akárcsak apáé volt. Két héttel azután, hogy ez a fotó készült, anya meghalt.

Parker imádja ezt a képet, én viszont valahányszor ránézek, újra átélem, ahogy félholtan rátaláltam. Az emlék így is kitörölhetetlenül beleégett az elmémbe, nincs szükségem folyamatos emlékeztetőre. Különben is, ha fel akarom idézni, hogy néztek ki a szüleink, elég csak ránéznem az öcsémre. Többek szerint helyes fiú.

Parker engem bámul, a tekintetében mintha némi sajnálat tükröződne. Bármilyen érzelem ült is ki az arcomra, egy szempillantás alatt elhessegetem, és összeszedem magam.

– Nem, kösz – felelem, és ahogy hátrébb lépek, Parker becsukja az ajtót.

A mellkasom úgy feszül az ürességtől, hogy szinte már fáj.

Miközben lassan a szobám felé lépdelek, a talpam alatt nyikorog a parketta. Odabent becsukom magam mögött az ajtót, és nekidőlök. Ez a legvilágosabb helyiség a házban. Deb lágy galambszürkére festette a fapaneleket, az ágytámla felett virágminta díszíti a halványlevendula falat, az ágyon lila ágytakaró, ami kifejezetten vidám, lányos megjelenést kölcsönöz a helynek. A fehér, kissé kopott, egyszerű éjjeliszekrényen ezüst búrás lámpa áll. Látszik a szobán, hogy úgy lett berendezve, hogy tetsszen az ide tévedő fogadott lányoknak, én viszont ki nem állhatom. Ezt Deb is tudja, bár azt nem tudom, honnan. Sosem beszéltem neki erről, ennek ellenére felajánlotta, hogy elvisz vásárolni, és választhatok új ágytakarót, ami jobban illik a stílusomhoz. Mondtam neki, hogy kösz, de nem kell. Nem szeretek ajándékot kapni.

Pár lépéssel átszelem a szobát, lehuppanok az ágyra, és az oldalamra fekszem.

Megint eszembe jut anya. Nagy szükségem lett volna Parkerre ma este, hogy segítsen elterelni a figyelmem, de azt nem akarom elmondani neki, hogy miért. Kétlem, hogy tudná, hogy ezen a héten van anya halálának évfordulója. Én nyolcéves voltam, amikor meghalt, Parker még nem töltötte be a hármat. Apa nem sokkal hatéves korom előtt halt meg – róla csak homályos, elmosódott emlékeim vannak. Parker egyikükre sem emlékszik.

Igyekszem inkább apára gondolni. Milyen különös, hogy könnyebb arra a szülőmre gondolnom, amelyik egy elfajult utcai rablótámadásban halt meg… Valahol viszont érthető, hiszen akkor még kicsi voltam, ezért nem igazán emlékszem arra, mi történt. Csak arra emlékszem, milyen volt azelőtt és azután. Előtte egy kis színpad szélén álltam egy kisebb klubban vagy közösségi házban, fogtam a bébiszitterem kezét, és tátott szájjal néztem, ahogy a szüleim nyulakat, madarakat és macskákat húznak elő cilinderekből, vagy varázsolnak elő csillogó függönyök mögül. Apa piros flitteres mellényt és fehér, buggyos inget viselt. Anyán vörös selyemruha volt, és már várandós volt Parkerrel. Mindig frissen vágott vörös rózsát tűzött a hajába. A fellépéseken kívül nem sok emlékem van apáról.

Miután meghalt, vettünk egy lakókocsit, és a korábbinál is többet költöztünk. Anya is megváltozott, elvesztette a ragyogását, mint mikor a csillogó ruháról lehullik a flitter.

Nem sokat beszélt apáról, többet tudtam meg róla a Wikipédia-oldaláról, mint anyától. Joseph Perry neve nem volt közismert, de bűvészberkekben nagyra becsülték a teleportálós trükkjei miatt. Egyesek azt mondják, hogy a hírnév kapujában állt, amikor eltűnt a rivaldafényből, és elkezdett kisebb, alkalmi műsorokban fellépni egy titokzatos nővel – az anyukámmal. Lehet, hogy ez a kiszámíthatatlanság csak még ismertebbé tette. Aztán váratlanul meghalt.

Olvastam mindenféle összeesküvés-elméletet, amik szerint azért tűnt el, mert komoly összeggel tartozott valakinek, vagy azért, mert lenyúlta egy másik bűvész trükkjét, és a halála egyáltalán nem véletlen baleset volt. Ismerem az összes őrült eszmefuttatást és feltevést ezzel kapcsolatban, de csak abban vagyok biztos, amit anya mondott nekem: hogy rosszkor volt rossz helyen, és a valóságban nem tudott köddé válni.

Ezzel szemben anya halála egészen más volt – hogy vele mi történt, azt pontosan tudom, mivel én találtam rá. Láttam a sebeit.

Már épp azon vagyok, hogy hagyom, hogy magukkal ragadjanak a fájdalmas emlékek, amikor meghallom, hogy nyílik a bejárati ajtó: Deb hazaért. Ha szerencsém van, nem néz be hozzám lefekvés előtt.

De persze nincs ekkora mázlim.

Bekopog, és a választ meg sem várva benyit. Már ismer, tudja, hogy nem szólaltam volna meg.

– Ava? – Mindig kérdő hangsúllyal szólít meg, én meg sosem tudom, hogy reagáljak.

Elmosolyodik, és belép a szobába – nővérruhában van, lábán a munkában viselt, kényelmes, fehér edzőcipő, hosszú, barna haja hátrafogva egy csattal, ami már legalább tíz éve kiment a divatból. Tekintete körbejár a szobán, mielőtt megállapodik rajtam – az egyetlen dolgon, ami sehogy sem illik ide.

– Hoztam neked pár cuccot.

Elborzadva veszem észre a karján lógó szatyrokat.

– Nem kellett volna – mondom, ami alatt igazából két dolgot értek: 1. A nevelőszerzetek fizetést kapnak azért, hogy ennivalót és ruhát vegyenek a fogadott gyerekeknek, de ez nem jelenti azt, hogy kötelező költeniük ránk. 2. Deb hányingerkeltően sok rózsaszínt hord. A jelenleg viselt nővérruháját végig rózsaszín kiscicák borítják. Rózsaszín kiscicák! Bármi is van azokban a szatyrokban, nem vagyok rá kíváncsi. Tuti, hogy mindegyik cucc flitteres.

– De én szerettem volna – húzódik még szélesebbre a mosolya.

Túl sokat mosolyog, ami miatt nem bízom benne.

Nem törődik vele, hogy úgy bámulok rá, mint valami horrorfilmből kilépett szörnyre, és elindul felém, amitől a karján lógó szatyrok zörögni kezdenek, mintegy hangaláfestést biztosítva az elkerülhetetlenhez. Arrébb csúszom, Deb pedig lehuppan az ágyra, amitől a szatyrok még baljóslatúbban zörögnek. Igyekszem leplezni az aggodalmam, és reménykedem, hogy csak leteszi a szatyrokat, és kimegy, hogy aztán egy elegáns mozdulattal betolhassam őket az ágyam alá anélkül, hogy megnézném, mi van bennük. Persze nincs ekkora szerencsém, és nem úszom meg a bemutatót.

Deb elém tart egy sötétkék, laza szabású farmert. Csak ilyet hordok, vagy olyat, ami annyira szűk, hogy már-már egybeolvad a bőrömmel – mindkettő jó, ha el kell húzni a csíkot. Deb rám pillant, és úgy dönt, a hallgatásomat beleegyezésnek veszi.

Ezután elővesz egy egyszerű, piros, V nyakú pólót, aminek van egy kis zseb a mellrészén. Meglepődöm, hogy nem rózsaszín, de igyekszem nem kimutatni. Deb ezt is félreteszi, majd előhúz egy másik farmert, egy zöld sporttrikót, egy kék, skót kockás inget, egy szürke, kapucnis pulóvert, aminek ujjbújtatója is van, és végül egy vörös futórózsákkal díszített, fekete trikót. Ez az egyetlen fekete ruhadarab, ráadásul anya kedvenc virága van rajta. Szerencsére egyik ruha sem rózsaszín, és szerintem egyet-kettőt hordani is fogok, annak ellenére, hogy a ruhatáram nagy része a fekete különféle fakó árnyalataiból áll.

Deb a ruhákat babrálja, egyértelműen azt várja, hogy mondjak valamit.

Ez azért nem olyan nagy ajándék, hogy az adósává tenne vele, ezért már éppen azon vagyok, hogy megköszönjem és elfogadjam, de megelőz:

– Lecserélhetnénk néhány régi holmidat.

Megdermedek, és a torkomon akad a köszönet.

– Mi a baj a ruháimmal?

Deb a kirojtosodott pólómra pillant. A szegély varrása már régen kibomlott, az anyag pedig felpöndörödött. A mellkasrészen lévő, napfényben úszó pálmafákat ábrázoló nyomat teljesen szétrepedezett, és alig lehet kivenni a fölötte lévő EAGLES és az alatta lévő HOTEL CALIFORNIA feliratot. Még néhány mosás, és teljesen eltűnik. A farmerem pedig lyukas a térdénél, de erre csak azt mondom, hogy ettől egyedi.

– Csak azt akarom mondani…

– Hogy nem elég jók – fejezem be helyette a mondatot.

– Nem – rázza meg a fejét, és az ajtóra pillant, mint aki azt kívánja, bár be se jött volna. – Csak gondoltam, jól jönne néhány új ruha, mivel ősszel egyetemre mész.

– Nem érdekel, mit gondolnak rólam mások.

„Téged is beleértve” – teszem hozzá gondolatban.

És nem akarok most arra gondolni, mi lesz ősszel. Beiratkoztam a főiskola legkönnyebb szakára, de még ez is olyasmi, amit akkor csinál az ember, amikor van valami kitűzött célja. Nekem viszont nincsenek terveim a jövőre nézve – olyan sok időt töltöttem a múlton rágódással, hogy elfelejtettem előretekinteni. És mégis honnan tudja az ember, hogy eljött a pillanat, amikor el kell engednie a múltat, és továbblépni? Úgy érzem, lemaradtam erről, és senki nincs az életemben, aki segítene ezt helyrehozni.

Maró düh váltja fel a mellkasomban tátongó ürességet – jó érzés végre érezni valamit.

Deb feláll, én pedig félig-meddig arra számítok, hogy magával viszi a ruhákat, de nem nyúl hozzájuk. Az ajtóhoz lépve megáll, félig csípőre tett kézzel – a tenyere pont eltakarja az egyik, fonalgombolyagot kergető macskát.

– Olyan ruhát hordasz, amilyet szeretnél. Csak szerettem volna kedveskedni neked.

Tudom, hogy most furdalnia kéne a lelkiismeretnek, de nem így történik. Valamiért mindenki azt várja a fogadott gyerekektől, hogy legyenek hálásak minden apróságért. Például azért is, ha fűrészporízű csirkefalatkákat vesznek nekik valamelyik gyorsétteremben – olyan dolgokért, amiket ezek a felnőttek amúgy teljesen természetesnek vesznek, és nem várnak értük köszönetet, amikor a vér szerinti gyerekeikre költenek. Már rég felhagytam azzal, hogy hálás legyek minden semmiségért.

Deb mozdulatlanul vár, de már nem őt nézem – a szememet a szekrényen lévő, egész alakos tükörre szegezem, de igyekszem kerülni a saját tekintetemet. Amint kattanva becsukódik az ajtó, lesöpröm a ruhákat és a szatyrokat az ágyról, és a hátamra fekszem.

Deb léptei egyre halkulnak, ahogy távolodik a szobámtól. Benyit a fiúkhoz, mire zengő nevetés hangja tölti be a házat – mint egy igazi családban.

Én is szeretnék a részese lenni, tényleg. Eddig ez a legjobb otthon, ahol a szüleink halála óta lakhatunk, de igazságtalannak érzem anyával szemben. Nem adhatom át magam mindennek, amíg biztos nem vagyok abban, hogy anya békében nyugszik.

Amíg valaki meg nem fizet azért, ami történt.

Összegömbölyödöm a taszítóan levendulalila ágytakarón, és fontolgatni kezdem, hogy ismét megnézem, ahogy Criss Angel kivágja a karjából a pénzérmét, amit előtte lenyelt – már vagy ezerszer láttam, de nem tudom megunni, ez az egyik kedvenc trükköm. Végül inkább úgy döntök, sétálok egyet: a hűvös éjszakai levegő régi jó barátom, mindig számíthatok arra, hogy megnyugtat.

Sapkát húzok a fejemre, majd felkapom a hátizsákomat, és megnézem, benne van-e a vastag fakaró. Ezt mindig megnézem indulás előtt. Hogy is ne tenném, mikor anyát egy vámpír ölte meg.

2. FEJEZET

Az utcákat járom, hagyom, hogy a mellettem elhúzó autók hangja kiűzze a kósza gondolatokat a fejemből. Nem akarok arra gondolni, milyen vidáman nevetgélt együtt Parker és Jacob. És Deb szánalomajándékával sem akarok most foglalkozni. Legszívesebben futásnak erednék, felvenném a szokásos tempót, és semmi mással nem foglalkoznék, csak azzal, hogy egyenletesen vegyem a levegőt – csakhogy éjszaka sohasem futok. A futás felhívás arra, hogy valami üldözőbe vegyen, és én a vadász akarok lenni, nem pedig a zsákmány. Különben is, ma reggel már futottam nyolc kilométert.

Megszokásból a J Streetnek veszem az irányt, ahol mindig pezseg az éjszakai élet – a vámpírok itt könnyedén elejthetik a lerészegedett prédát, hogy aztán igyanak a meleg véréből. Évek óta sikertelenül vadászom, ezért kétlem, hogy pont ma futnék össze vérszopókkal, de azért bepillantok minden sötét sikátorba, hátha észreveszek valami szokatlant. Készen állok rá, hogy szembenézzek ezekkel a lényekkel. Gyors vagyok, és jobban bánok a karóval, mint a ceruzával. Éveken át képeztem magam vámpíros filmeket nézve és a vámpírvadászok mozdulatait másolva, amiket úgy begyakoroltam, hogy álmomból felébresztve is mennek. Legalább hússzor megnéztem minden fellelhető vámpíros filmet. Na nem azért, mert annyira tetszettek, valójában ki nem állhatom őket – azoktól a jelenetektől, amelyekben jónak és szexinek akarják beállítani ezeket a szörnyszülötteket, felfordul a gyomrom –, de nincs más, amiből tanulhatnék, mivel senki nem tud semmit a vámpírokról azonkívül, hogy léteznek.

Akkor fedték fel a létezésüket, amikor nyolcéves voltam – két héttel azután, hogy rátaláltam anyára, a nyakán harapásnyomnak látszó sebbel, amelyből szivárgott a vér. A hatóságok letudták azzal, hogy valószínűleg állattámadás áldozata lett. Ekkor még nem hallottam a vámpírokról, mert nekünk nem volt tévénk. De aztán, amikor átmenetileg elhelyeztek egy családnál, ahol egész nap ment a televízió, rájöttem, mi történt anyával. Rögtön tudtam, hogy megfejtettem a rejtélyt, amikor az a vörös hajú szemétláda azzal hencegett a tévében, hogy milyen régen nem ölt már meg senkit, és megfagyott a vér az ereimben. Geraldnak hívták. Voltak mások is, hozzá hasonlók, de ő volt az, aki több héten keresztül mindennap feltűnt a képernyőn. A nevelőszerzetek, akiknél ebben az időben laktam, megszállottan nézték a róluk szóló tudósításokat. Hiába mondtam, hogy engem megijesztenek ezek a riportok, folyamatosan a híradó ment. Vacsoraidőben a tévé előtt ülve ettünk a nappaliban, és végig ilyen híradásokat néztünk – egyiket a másik után. Végül már akkor is annak a vámpírnak a vigyorgó képét láttam magam előtt, amikor behunytam a szemem. Másra sem tudtam gondolni, csak arra, ahogy anya nyakába mélyeszti hegyes szemfogát, pedig tudtam, hogy valószínűleg nem ő ölte meg. Gerald Párizsban élt, de ez mit sem számított. Ettől kezdve nem akartam alvással tölteni az időt – ekkortájt kezdtem el vadászni.

Az egyik interjúban megkérdezték Geraldtól, hogy ha egy vámpírt szíven szúrnak egy fából készült karóval, tényleg meghal-e, és bár a tetves vérszívó nem felelt, láttam, hogy megfeszül az arca, és ebből tudtam, hogy igen a válasz. Aznap éjjel életemben először kiosontam, miután a nevelőszerzetek lefeküdtek aludni. Ceruzákkal felfegyverkezve indultam el, és bár a sarokhoz érve visszafordultam, felemelő érzés volt sírás helyett végre tenni valamit.

Egy vámpír elragadta anyát tőlem és Parkertől. Minden vágyam az volt, hogy megöljek egyet a fajtájukból, hogy ezzel elégtételt vegyek rajtuk. Úgy éreztem, hogy ha ezt meg tudnám tenni, végre esélyt kapnék arra, hogy ismét őszintén mosolyogni tudjak és családra leljek – ugyanis a felnőttek a mosolygós gyerekeket szeretik, nem azokat, akik minden reggel sírva ébrednek.

Nem sokkal azután, hogy a vámpírok megpróbáltak „békében” együtt élni az emberekkel, az egyikük megölt egy gyereket, ami után egyszerűen eltűntek, és nem lehetett többet hallani róluk. Mostanra a legtöbben arra jutottak, hogy átverés volt az egész, és elfeledkeztek róla.

Én viszont tovább kerestem a vérszopókat. Már-már szertartássá vált számomra az éjszakai vadászat, anélkül nem tudtam elaludni. Idővel a ceruzákat valódi karóra cseréltem, amit magam faragtam ki, de eddig csak egyszer kellett használnom, amikor tizenöt évesen megfenyegettem vele egy férfit, aki követett. Nem vámpír volt, csak valami beteg fazon, de a karó az ilyen alakok ellen is hatásos.

Pár hete volt a vámpírok előbújásának tizedik évfordulója, ezért minden csatornán megállás nélkül vámpíros dokumentum- és játékfilmek mennek. Valamelyik nap hazaérve azt láttam, hogy Parker és Jacob Az elveszett fiúkat nézi, és vihogva nevetgél rajta. Szerintem semmi mulatságos nincs abban, hogy ezek a lények embereket gyilkolnak a túlélésért. Legszívesebben berontottam volna a nappaliba, fogtam volna a távirányítót, és a tévéhez vágtam volna, de nem tettem. Soha nem mondtam el Parkernek, mi okozta valójában anya halálát, úgyhogy hagytam, hadd nézzék a filmet. Ahogy arra gondoltam, hogy az utolsó dolog, amit anya életében látott, egy gonoszul vigyorgó szörnyszülött volt, felfordult a gyomrom, és a vécébe érve rögtön kidobtam a taccsot. Szegény anya! Biztosan halálra volt rémülve.

Az évnek ebben a szakában mindig feszült leszek, és legszívesebben tényleg hivatásos vámpírvadásznak állnék. Elég erős vagyok hozzá – az erőnlétfejlesztés azon kevés dolgok egyike, ami teljesen az én kezemben van. Tizennégy évesen kezdtem el futni és súlyzózni, mert tudtam, hogy állóképesség nélkül esélyem sincs elkapni őket, és ha karót akarok döfni a szívükbe, erősnek kell lennem.

Hallottam olyan emberekről, akik próbálnak ismét a nyomukra lelni. Ha nem lenne az öcsém, én is járhatnám a világot, de a mai napig abban a városban élünk, amelyikben anyát meggyilkolták – ha lennének itt vámpírok, mostanra biztosan megtaláltam volna őket. Ki kell terjesztenem a keresést a nagyobb városokra, amelyekben látták őket feltűnni, legalábbis néhány vámpíros fórum szerint. Sacramentóban évek óta nincsenek vámpírészlelések – csak megszokásból járom az utcákat, és néha elképzelem, mit csinálnék, ha szembekerülnék eggyel.

Hátranyúlok, megérintem a hátizsákom alját, és az anyagon keresztül végigsimítok a karón.

Elég szétszórt vagyok ma, ezért veszek egy mély lélegzetet, és megpróbálok a szokásos útvonalra és a jól ismert környékre koncentrálni.

Az út mindkét oldalán neon reklámfeliratok világítanak. Elhaladok a Cooper kocsma mellett, aminek a feliratából a C már hónapokkal ezelőtt kiégett, de ez senkit sem zavar – főleg nem azt a néhány törzsvendéget, akik odabent támasztják a pultot. Leszegem a fejem, és sietve továbbhaladok.

A következő szórakozóhelyről a Def Leppard énekesének rekedtes hangja és erőltetett, éles nevetés egyvelege szűrődik ki. Oda sem kell néznem, hogy tudjam, mit látnék: miniszoknyás nőket és az őket taperoló férfiakat. Nincs kiszámíthatóbb az éjszakai életnél – lehet, hogy épp ezért kedvelem.

Továbbhaladva hagyom, hogy átjárjon a megszokottság érzése, és kiöljön minden más érzelmet.

A sarkon megállok a villanypóznánál, és alaposan megnézem. Vámpírt még nem találtam, de elveszett házi kedvencet már igen, és az is valami. Bár Suzynak semmi nyoma, szóval lehet, hogy ebben sem vagyok olyan jó.

Mivel más eltűnt kis kedvencről szóló poszter nincs kirakva, arra jutok, hogy az összes többi állat biztosan otthon van, szerető családi környezetben. Ekkor a szemem sarkából észreveszek valami mást: odalépek a zöld színű plakát elé, amin egy galamb épp kiröppen a bűvész kalapjából. A kép felett aranyszínű betűk futnak: SZÁLLJ SZABADON! A poszter alján apró betűvel a dátum és az időpont, és csak annyi, hogy „J Street”. A pontos cím nincs megadva.

Valaki sokat dolgozott azért, hogy úgy ragassza fel a villanypóznára, hogy ne látsszon a ragasztószalag. Megfogom a plakát egyik csücskét, és húzni kezdem – lehet, hogy a cím a hátoldalán van, hogy csak a nagyon elszántak találják meg. A póznáról lehúzva megfordítom, de semmi – még ragasztószalag sem. Végigsimítok a hideg fémen, ahol egy perce még a plakát volt, de nem ragad.

Megborzongok, de nem tudom, hogy a hideg éjszakai levegő miatt, vagy azért, mert izgatott lettem, hogy bűvészkelléket tartok a kezemben. Mit nem adnék most egy kis varázslatért, hogy segítsen elterelni a figyelmem a rossz emlékekről! Különben is, azon az úton vagyok, ami a plakáton is szerepel – még ha a pontos címet nem is tudom.

Továbbhaladok, és hol össze-, hol kitekerem a plakátot, amitől hol eltűnik, hol ismét előbukkan a galamb. Továbbra is megállok néhány sötét sikátor előtt, de hosszú idő után most először más célom van.

Nemsokára a szemem sarkából észreveszem, hogy valami aranyszínű csillan a járdán, ezért odalépve leguggolok, és végigsimítok az arannyal rajzolt öklömnyi bűvészkalapon, amelyből épp csak kilátszik a madár szárnya hegye. Mellé egy előremutató, aranyszínű nyilat rajzoltak. Elvigyorodom, és sietősebbre veszem a tempót – most már tudom, mit keressek.

A következő rajzot egy kukára festették – ezen már jobban kilátszik a madár szárnya a kalapból, a nyíl pedig az úttest felé mutat. Megvárom, hogy elmenjenek az autók, majd átszaladok az út túloldalára.

Ezután még két rajzot találok – a madár minden egyes rajzon egy kicsit jobban előbújik a kalapból. Anya imádná ezt! Tanítás után mindig kincskeresővel várt: egy cetlit ragasztott a bejárati ajtóra, a megtalálandó kincs pedig sütemény volt – anya vajkaramellás kekszének nem volt párja.

Végül eljutok egy kék ajtóhoz, amelyen az aranyszínű cilinder fölött immár szabadon repül a madár. Az ajtó mellett bárszék áll, amelyen egy fekete lány üldögél; zöld, flitterrel díszített, térd alá érő ruhája kellemes kontrasztot alkot sötétbarna bőrével. A ruha szegélyét apró selyemvirágok díszítik a szivárvány minden színében. A lány derékig érő, göndör fekete haja lágyan omlik a hátára – ahogy felém fordul, megcsillan a haját díszítő aranyszínű csillám. Csingilingre emlékeztet.

– Jó helyen jársz – mondja.

Meglepődöm. A hangja mély és lágy, olyan, mintha egy hajszál választaná el az énekléstől, amivel szinte megbabonáz. Aranyra festett, melegbarna szemével elkapja a tekintetemet, amitől úgy érzem, a gondolataimban olvas.

– Honnan tudod, mit keresek? – kérdezem, mire halványan elmosolyodik, és előregörnyed a székben, amivel látszólag kilép a szerepéből. Válaszul csak a kezemben tartott plakát felé biccent.

– Ja, tényleg.

Összetekerem a plakátot, elrakom, és előveszek néhány dollárt. Felé nyújtom, de nem veszi el.

– Biztos vagy benne? – kérdezi, tudomást sem véve a pénzről.

Nem felelek, csak döbbenten meredek rá. Mégis mit vár? Ő mondta, hogy jó helyen járok!

– Utána nincs visszaút – teszi hozzá.

Most már biztos, hogy szerepet játszik, és megpróbál felkavarni a műsor kezdete előtt – mégis van valami komolyság a tekintetében, amitől legszívesebben sarkon fordulnék.

Ekkor ismét elmosolyodik, és legyint, hogy tegyem el a pénzem.

– Az első műsor ingyenes – mondja, majd lecsusszan a székről, és mint valami zöld örvény, egy szempillantás alatt az ajtónál terem, kinyitja, és int, hogy menjek be.

Belépek a parfüm, kölni, izzadság és alkohol szagától terhes, sötét helyiségbe. Amint az orrom hozzászokik a nehéz levegőhöz, megérzem a régi épületekre jellemző, jellegzetes, nyirkos szagot, ami mintha csak arra várna, hogy a nézők távoztával ismét átvegye az uralmat. Szeretem ezt a dohos szagot, megnyugtat. Ez is olyasmi, ami állandó, és mindig számíthatok rá.

Kikerülöm a bárpult felé tartó hipsztereket, és végignézek a báron: a fém bárszékek elütnek a pult fakó tölgyszínétől. Sajnos nem szól zene, ami elnyomná a hangos kiabálást és a részeges nevetgélést, ami kezd az idegeimre menni.

Valaki nekem jön. Ekkor észreveszem, hogy nagy tömeg árad az utcáról a helyiségbe, és hagyom, hogy magával sodorjon a fém színpad előtt elhelyezett ülőhelyekhez. A színpadot egyszerű fényfüzér díszíti – az a fajta, amit az ünnepek közeledtével mindenre ráaggatnak, amit egyszerűen ki nem állhatok. Nincs benne semmi varázslatos, egyszerűen csak ízléstelen.

Lehuppanok az egyik fekete összecsukható székre, közel a színpadhoz. A sor szélére ülök, amit szinte rögtön meg is bánok, mivel folyton össze kell húznom magam, valahányszor valaki be akar menni a sorba, és még így is letapossák a lábamat. A részeg embereknek semmi méltóságuk sincs a szememben.

Mellém egy szőke, zselézett hajú srác ül, és rám mered, de én a tekintetemet kitartóan a színpadra szegezem, és imádkozom, hogy újdonsült szomszédom ne akarjon megszólítani.

Mikor a fények kialszanak, a zsivaj is megszűnik. Csak néhány befőttesüvegből készített lámpás pislákol halványan a magasban, épp csak megvilágítva a nézőteret. Ahogy felkapcsolódik a színpadi reflektor, az utolsó pusmogás is elhal.

A színpadon egy lány áll, fejét enyhén előrebillenti, amitől fekete, göndör fürtjei eltakarják az arcát. Fűzős, fekete csizmát és térd fölé érő, pánt nélküli, lila ruhát visel, amely úgy is szemet gyönyörködtetően csillámlik a reflektor vakító fényében, hogy a lány meg sem mozdul.

Olyan sokáig marad mozdulatlan, hogy a közönség türelmetlenül fészkelődni kezd. Mindenki lélegzet-visszafojtva vár – köztük én is. Mikor kifújom a levegőt, hangos hegedűszó hangzik fel a hangszóróból, és a lány felfelé fordítja a tenyerét, amelyből tűzgolyó lő ki. Ekkor a zene hirtelen elhal, a teremre pedig ismét csend telepszik, leszámítva néhány seggfejet, akik az első sorban susmorognak. Nemsokára a lány felfelé fordítja a másik tenyerét is, amelyből lángnyelv csap föl, mire a hegedűszó ismét felcsendül, majd szép lassan, fokozatosan lassulni és halkulni kezd, aztán megint felgyorsul.

Végre felnéz a lány, és tekintetével végigpásztáz a közönség sorain, arca semmilyen érzelmet nem árul el. Mikor a zene még tempósabbá válik, tenyérrel előre a közönség felé nyújta a karját, és ártalmatlan szikrákat szór az első két sor fölött a levegőbe.

Ahogy kezét ökölbe szorítja, a szikraeső is abbamarad, és a lány elmosolyodik. A közönségből néhányan elismerően füttyentenek és tapsolnak.

Én viszont nem tapsolok. A neten több videót is láttam már arról, hogyan „varázsolhatunk” tüzet: csak egy kis kézfertőtlenítőt kell tennünk a tenyerünkbe, és meggyújtanunk. Ez egy nevetségesen egyszerű, olcsó partitrükk, amivel a részeg egyetemista srácok szoktak vagánykodni. Azt azért el kell ismernem, hogy eddig ez a lány tudta a legtovább életben tartani a tüzet anélkül, hogy megégett volna. A csalódottságom ellenére kíváncsian várom a folytatást. Szeretnék valami olyasmit látni, amit eddig még nem, hogy egy pillanat töredékéig elhihessem, létezik varázslat, és bármi lehetséges. Vágyom arra, hogy megint ámulatba essek, mint kis koromban, mikor a színpad széléről néztem, ahogy apa eltünteti anyát, majd ismét elővarázsolja a színpad túlfelén. Vagy mikor vacsora közben anya a tányérom alá varázsolt egy kártyalapot úgy, hogy velem szemben ült az asztalnál. A szüleim igazi varázslók voltak, még ha anya számtalanszor el is mondta, hogy az egész csak illúzió.

Ahogy a zene véget ér, a taps is abbamarad, és a lány kopogó léptekkel odamegy a színpad szélére odakészített asztalhoz, elvesz róla három piros labdát, rezzenéstelen arccal megmutatja a közönségnek, majd lazán dobálgatni kezdi őket.

Néhányan pfujolni kezdenek, és többen felvihognak.

A lány alig észrevehetően, gúnyosan meghajol, és kihívóan felhúzza a szemöldökét. Ismét elmosolyodik, de ez a mosoly más, mint a korábbi: cinikus.

Hirtelen felkap még két labdát az asztalról, mind az ötöt a magasba dobja, és közben elindul a színpad közepe felé.

Hibátlanul zsonglőrködik. Úgy dobálja és kapja el a labdákat, mintha ez lenne a világ legegyszerűbb dolga, pedig nem az. De ennyi nem elég ahhoz, hogy átadjam magam a műsornak, és elfeledkezzek arról, milyen jól érezte magát nélkülem Parker és Jacob.

Ekkor – mintha csak a lány megérezte volna, hogy a közönség kezd egyre inkább unatkozni – az egyik labda a magasba érve kigyullad, majd ezt követően egy másik is, aztán még egy, míg végül mind az öt lángolva ég.

A közönség végre elégedett a műsorral, és tapsviharban tör ki. Én is érdeklődve előrehajolok: mindenki egy emberként, ámulva nézi a műsort – a mellettem ülő srácnak még a szája is tátva marad.

A lány megperdül, de nem esik ki a ritmusból, ugyanúgy dobálja a labdákat, mintha mi sem történt volna. Nemsokára megint megperdül, három labdát a levegőbe dob, kettő pedig a kezében marad. Lila ruhája úgy libben a pörgéstől, mint a nyíló virág.

Az egyik labdát ezúttal nem sikerül elkapnia, de ahelyett, hogy hagyná a földre esni, belerúg, mire a labda a nézőtér fölött egyszerűen hamuvá hullik, mintha csak papírból lett volna. Mielőtt a közönség felocsúdhatna a váratlan fordulatból, a lány egymás után elrúg még két labdát, melyek a fejünk felett szertefoszlanak.

A két utolsó labdát továbbra is fel-le dobálja, közben közömbösen végignéz rajtunk, majd elhajítja a labdákat. Egyiket az egyik, másikat a másik oldalra, egyenesen a színpadot keretező függönybe, amitől az lángra kap, és zöld tűzben égni kezd.

Ekkor a lány sarkon fordul, és szemlátomást ingerülten letrappol a színpadról, az első sorban ülők pedig talpra szökkennek, és hátrébb húzódnak. Megértem őket, a tűz még nekem is égeti az arcom a második sorban. Vagyis a zöld lángok valódiak.

Egyesek kiabálni, mások tapsolni kezdenek, miközben mindenki a zöld tüzet nézi, ami sehova nem terjed át a függönyről.

– Hát nem elképesztő? – hajol hozzám a zselézett hajú srác. A lehelete sörtől bűzlik.

Intek neki, hogy húzódjon el tőlem, és előredőlök – az arcomat tovább melengeti a természetellenes lángokból áradó hő.

Ez az! Erre vártam!

A nézők már éppen kezdenek türelmetlenül fészkelődni, mikor egy zöld hajú srác ballag fel a színpadra, és közben egy pakli kártyát lő egyik kezéből a másikba. A színpadra lépve az égő függönyre pillant, csettint egyet, mire a lángok rögtön kialszanak, a függöny pedig… épen, egy darabban lóg a helyén, mintha soha nem is fogott volna tüzet.

– Néha elszalad vele a ló – mondja vigyorogva.

A közönség felmorajlik, de a srác csak mosolyog, és türelmesen vár, mintha csak neki állna a világ. Mondjuk ezzel az arcberendezéssel ez valószínűleg így is van.

Nem bírom az ilyen alakokat.

A haja élénk sötétzöld, mint az erdei páfrány, a feje két oldalán szinte kopaszra nyírva, felül pedig hosszúra hagyva – olyanoknak szokott ilyen frizurája lenni, akik magasról tojnak mindenre.

Szűkre szabott nadrágot és hozzá illő, lakkozott, fekete cipőt visel, ami akár egy üzleti tárgyaláson is megállná a helyét bármelyik puccos irodaépületben, már ha inget is viselne, nem csak egy zöld hajszálcsíkos, fekete mellényt.

Próbálok úgy tenni, mintha nem vettem volna észre, milyen izmos a karja. Nevetséges, miken jár az eszem.

– Az első mutatványhoz szükségem van egy önkéntesre – lép a srác a színpad közepére.

Rengetegen jelentkeznek, köztük én is. Megfeledkeztem magamról, és gondolkodás nélkül a magasba emeltem a kezem, de gyorsan leteszem, mielőtt észrevenné. Valójában nem akarok felmenni a színpadra, de egy másodperc törtrészéig ugyanazt éreztem, mint kis koromban, mikor a nappaliban, a kanapéról néztem, ahogy anya a legszebb piros ruhájában, kezében a cilinderrel önkéntest szólít maga mellé. Mindig gondolkodás nélkül jelentkeztem, miközben ő egy rövid ideig pásztázta a láthatatlan közönséget, majd odahívott maga mellé a képzelt színpadra.

Lehet, hogy mégis örülnék annak, ha engem választana. Viszont ahogy belegondolok, hogy ott állok mellette a színpadon, ő a koromfekete ruhájában, én meg a kifakult, kopott pólómban, görcsbe rándul a gyomrom. Belőlem hiányzik anya kecsessége és eleganciája, és bár szeretek az érméimmel játszani, a gyilkolás, nem pedig az előadás művészetére képeztem ki magam. Gyorsan összefűzöm az ujjaimat, és az ölembe ejtem a kezem, nehogy megint eláruljon.

A srác összeszűkült szemmel pásztázza az első sorokban ülőket, közben a kártyapaklit az egyik kezébe fogja, a szabaddá vált kezén pedig felemeli a mutatóujját, és rajzol vele egy kis kört a levegőbe, mire a reflektor a színpadról a nézőtérre vált.

Többen felmordulnak, én hunyorogva a szemem elé emelem a kezem, hogy megvédjem a hirtelen támadt erős fénytől. Végül lehajtom a fejem, hogy ne vakítson el még jobban a fény, mire észreveszem, hogy valaki megáll előttem egy pár lakkozott, fekete cipőben.

3. FEJEZET

A fenébe!

Nem nézek fel.

Egy idő után a srác hangosan megköszörüli a torkát, mire a körülöttem ülők kuncogni kezdenek.

A srác egyik lábával türelmetlenül dobolni kezd, éppen olyan ritmusban, mint a kalapáló szívem.

Úgy érzem magam, mint a cilinderbe kényszerített nyúl, azzal a különbséggel, hogy engem senki sem fog innen eltüntetni. Végül elveszem a kezem a szemem elől, és felnézek.

A srác kajánul elvigyorodik, közben lazán forgatja a kártyákat karcsú ujjai között.

– Nagy tapsot kérek a bájos segédemnek – nyújta felém a kezét.

Kényszeredetten felállok, tudomást sem véve a felém nyújtott kezéről, és egy lépéssel a színpad felé vezető folyosón termek.

A srác harsogva felnevet, és zselézett hajú szomszédomhoz hajol:

– Milyen kellemes társaság – jegyzi meg gúnyosan, mire a srác és a többi néző is felvihog.

Érzem, hogy zavaromban elvörösödöm, és a torkomban dobog a szívem, csak azt nem tudom, hogy azért, mert pokolian ideges vagyok, és a testem így próbálja jelezni, hogy tűnjek el innen, vagy azért, mert ennyire izgatott lettem attól, hogy felmehetek a színpadra. Végül az utóbbi mellett teszem le a voksom.

Észreveszem, hogy néhányan irigykedve bámulnak, ahogy elhaladok mellettük.

Mikor a lépcsőhöz érünk, a srác ismét felém nyújta a kezét, de minden bizonnyal csak azért, mert sejti, hogy nem fogom elfogadni a segítségét. Jól gondolja. Ahogy felmegyek a lépcsőn, felkuncog, de olyan halkan, hogy csak én halljam – a közönség ebből a kis jelenetből kimarad.

Remélem, késdobálás lesz a feladat, és ő lesz a célpont.

A reflektor ismét a színpadra vált, és végig ránk szegeződik, míg a színpad közepére érünk. Hunyorogva megmarkolom a pólóm szélét, és azt kívánom, bárcsak lecseréltem volna valamelyik új ruhámra.

A srác színpadiasan meghajol előttem, amin a közönség jót nevet.

Felegyenesedve kettészedi a kártyapaklit, és egy gyors mozdulattal tökéletes legyező alakba teríti mindkét kezében. Ezután összeteszi a két kezét, és a nézőtér felé legyez a szétterített kártyákkal, mintha csak valami béna pillangó lenne. Egy nyilvánvalóan becsiccsentett lány vihorászni kezd az első sorban.

– Ennyi? – húzza fel a srác kérdőn a szemöldökét, és végigpillant a közönségen.

Valaki pfujolni kezd, de a srác válaszul csak felkacag, és felém fordul. Úgy fordítja a kártyákat, hogy egyedül én lássam – a barna bőr csuklópántját díszítő vörös kő csak úgy csillog a reflektor fényében.

– A sorsod a kezedben van.

Bizton állíthatom, hogy nincs. Az egész elképesztően színpadias, és a szavak hallatán megdermedek. Felpillantok a srácra – az arca nyugodt, a szája sarka körül halvány mosoly bujkál, zöld szemében valami megmagyarázhatatlan tűz ég. Tétovázásomra összevonja a szemöldökét.

Figyelmemet ismét a kártyákra összpontosítom, kihúzom a pikk dámát közvetlenül a hüvelykujja alól, és a szívemre teszem. Ez volt anya kedvenc kártyája.

A srác ravaszul elmosolyodik, mintha máris tudná, melyik kártyát húztam, majd sugárzó mosollyal a közönség felé fordul.

– Kérlek, mutasd meg a nézőknek, melyik kártyát húztad. De úgy, hogy én ne lássam – kacsint rám, majd látványosan elfordul.

Magam elé tartom a kártyát, és megmutatom a sötétben alig kivehető arcoknak. A nézőtér feletti lámpások csak a fejük tetejére és a homlokukra vetnek némi fényt, amitől a szemük egyáltalán nem látszik, mintha üres lenne a szemüregük. Csontvázakra emlékeztetnek. Kissé remegő kézzel ismét magamhoz szorítom a kártyát.

A bűvész visszafordul, és lapjával lefelé felém nyújta a legyező alakban szétterített kártyákat, melyeket most már egy kézben fog.

Kérés nélkül visszacsúsztatom a kártyát a pakliba.

– Őstehetség – nevet a srác a közönségre sandítva, majd összecsukja a kártyalegyezőt, és a kezembe nyomja a paklit. – Keverd meg – utasít.

Engedelmeskedem. Addig keverem a lapokat, míg már magam sem tudom, hol lehet a pikk dáma.

Ahogy visszaadom neki a paklit, összeérnek az ujjaink, amitől összerándulok, mintha áramütés ért volna. Kalapáló szívvel elkapom a srác nevető tekintetét, mire elmosolyodik. Mi van velem? Érzem, hogy fülig pirulok – nagyon remélem, hogy ebben a vakító fényben senki sem veszi észre.

A srác fél lépést arrébb megy, szétnyitja a kártyákat, majd ugyanazzal a lendülettel össze is csúsztatja a lapokat. És ezzel a pakli köddé vált. A srác tenyérrel előre kinyújtja a karját, hogy mindenki jól lássa, nincsenek nála a kártyák. A közönség soraiból páran bátortalanul megtapsolják.

– Nem adjátok könnyen magatokat – sóhajtja, majd hátrál egy lépést, mire a reflektorfény zöldesre vált.

A srác továbbra is maga előtt kinyújtott karral csettint egyet, mire az ujjai között terem a káró kilences.

– Ez volt a te kártyád? – sandít rám kérdőn.

Megrázom a fejem, mire összevonja a szemöldökét. Néhány néző felnevet.

A srác csettint a szabad kezével, mire eltűnik a káró kilences, és megjelenik helyette a pikk bubi. Zöld hajú bűvészünk megnézi a kártyát, és ismét rám sandít.

– Ez sem az – állapítja meg. – A fene essen bele! – Ez a kártya is eltűnik, majd a srác először végignéz a kézfején és a tenyerén, aztán végigtapogatja a nadrágja és a mellénye zsebeit. – Biztosan elhagytam.

A közönség zúgolódni kezd, néhányan zavartan nevetnek. Nem értik, hogy ez még a műsor része-e, vagy sem.

Én is nyugtalan vagyok, egyik lábamról a másikra állok.

A srác megint kinyújta a karját maga elé, mire a kártyalapok záporozni kezdenek az ujjai közül.

A nézők először meglepődnek, majd tapsviharban törnek ki, a kártyák pedig egyre csak jönnek, vég nélkül. Hihetetlenül sok kártyalap van a színpadon – több, mint az az egy pakli, ami az elején nála volt. Mikor kezdenek óriási kártyahalmok kialakulni, a srác maga mellé ejti a kezét, és végignéz a kupacokon. Utána lehunyja a szemét, hátrál egy lépést, és csak áll mozdulatlanul.

Valaki köhög.

Érzem, hogy az izmaim megfeszülnek a várakozástól, és én is hátrébb lépek.

Ekkor a srác szeme felpattan, és előreveti magát, egyenesen bele az egyik kártyakupacba, amitől a lapok szanaszéjjel repülnek – de nem esnek le. A srác szétnyitja az ujjait, és ahogy egyre magasabbra emeli a kezét, a kártyalapok is egyre feljebb emelkednek, mintha valaki valami láthatatlan madzagon húzná őket. Mikor már a feje fölött lebegnek, felnéz és rájuk fúj, amitől a lapok elkezdenek alakzatba rendeződni, és szárnyat formálnak.

Végül kirajzolódik egy pillangó, amelynek szárnyán a különféle pikk, treff, kőr és káró lapok adják a mintát.

Előrelépek, és végigsimítok a levegőn a pillangó alatt, hátha megérzem a fuvallatot, amely a levegőben tartja, de semmi, csak a csapkodó pillangó által keltett szellő cirógatja a hajamat.

A bűvész önelégülten rám vigyorog.

Akkor biztos madzagon lógnak a lapok. Körbenézek, hátha megpillantom a több száz hajszálvékony madzagot, amelyek a trükkhöz kellenek.

A srác még mindig vigyorogva megrázza a fejét, aztán ismét a pillangóra fúj, amitől az csapkodva megindul, és nézőtér fölött szálldos. Többen is utánanyúlnak, de senki sem éri el. Mindenki tátott szájjal nézi, én viszont a srácot figyelem.

Most, hogy a közönség a pillangóval van elfoglalva, úgy tűnik el a mosoly az arcáról, mint a kártyalap a kezéből. Szája mereven összezárul, szeme pedig résnyire szűkül, mint valami vad, bántalmazott macskának. Felismerem ezt a tekintetet – sokszor nézett vissza rám a tükörből.

– Na, ehhez mit szóltok? – kérdezi a közönségtől élesen, majd felém fordul, mire a szemében izzó vadság helyét derű veszi át.

A nézők tapsolni kezdenek, a srác néhányszor meghajol, majd egyetlen kézmozdulattal csendre inti a közönséget, és a terem elhalkul. Sikerült magával ragadnia őket, és most először őszintén elmosolyodik. Ezután hangosan tapsol, mire a pillangó szétrobban, a kártyalapok pedig a nézőkre hullanak, akik erre talpra szökkennek, és üdvrivalgásban törnek ki. Úgy zeng a terem, hogy a fülemben érzem a lüktetést. A farmeromba törlöm izzadt tenyeremet. A zöld hajú bűvésznek sikerült: egy pillanat erejéig elhitette velem, hogy bármi lehetséges. Megint otthon érzem magam.

Most, hogy senki sem figyel rám, elindulok a lépcső felé, de a srác meghajlás közben észrevesz, ezért felegyenesedik, és rám mutat.

– Nagy tapsot kérek a bájos segédemnek – búgja. – De még ne menj sehova, még nem végeztem!

A közönség erre leül, és elhallgat. A srác suhanó léptekkel elindul felém, és csak nagyon nehezen tudom megállni, hogy ne robogjak le a lépcsőn, mielőtt ideér. Ahogy megáll előttem, kinyújtja a kezét, de meg sem mozdulok. Ekkor megfogja a kezem, és közelebb húz a színpad közepéhez, aztán olyan erősen kezd hörögni és köhögni, hogy kétrét görnyed, nekem meg fogalmam sincs, mit csináljak: hátba veregessem, nehogy megfulladjon, vagy hagyjam békén. Mikor végre abbamarad a köhögőroham, szélesre tátja a száját, és kihúz belőle valamit: egy kártyalapot. Lazán a mutató- és a középső ujja közé fogva megmutatja a közönségnek is – a pikk dáma az.

– Megtaláltam – mondja, majd a kezembe adja a lapot, mire elfintorodom. – Ez volt a te kártyád?

– Az enyém nem volt ilyen nyálas.

A közönség felnevet, és végre nem rajtam, hanem velem. Tudom, hogy ezzel a kis élces megjegyzéssel megnyertem őket. Elkapom a srác tekintetét, és látom, hogy ő is tudja. Egy egészen aprót felém biccent, majd nevetve visszafordul a nézőkhöz.

– Úgy látom, elemében van.

A közönség hangosan éljenezve megtapsol, amitől szabályosan felpezsdül a vérem. Egyszerre szédülök és érzem magam erősnek – mintha a világ a lábam előtt heverne, és bármit megszerezhetnék, amit csak akarok. Enyhén előregörnyedek. A bűvész srác egy pillanatig rám mered, és tudom, hogy tudja, mit érzek éppen – lehet, hogy minden előadó ezt érzi a színpadon. Lehet, hogy ezért az érzésért akarnak olyan sokan énekesek vagy színészek lenni.

A srác alig észrevehetően megrázza a fejét, mintha valami kábulatból próbálna kitörni, aztán megfogja a kezem, a magasba emeli a karunkat, és ugyanazzal a lendülettel a közönség felé fordít. Meghajol, mire gyorsan, esetlenül meghajolok én is, és leengedjük a karunkat. Mikor felegyenesedünk, a könyökömre csúsztatja a kezét, és a lépcsőhöz vezet. Arra számítok, hogy odaérve elenged, de helyette egészen az ülőhelyemig kísér, miközben a nézők még mindig tapsolnak.

A helyemre érve elenged, és én lehuppanok a hideg műanyag székre, tudomást sem véve tátott szájjal bámuló szomszédomról. A zöld hajú bűvész olyan közel hajol a fülemhez, hogy az ajka csaknem hozzáér.

– Mesés voltál. Később még látjuk egymást – súgja, majd eltűnik a színfalak mögött.

Érzem, hogy egyre hevesebben ver a szívem, és zihálva veszem a levegőt, de nem tudom, hogy a színpadon érzett adrenalinlöket miatt, vagy azért, mert ilyen közelségbe kerültem egy másik emberi lénnyel. Ahogy felidézem, milyen közel volt az ajka a fülemhez, elvörösödöm.

Megpróbálom csillapítani a légzésemet, de nem sikerül. Úgy érzem, kezd felfordulni a gyomrom, de közben legszívesebben visszamennék a színpadra, és soha többé nem jönnék le onnan.

Ekkor egy hosszú fekete hajú, magas lány lép a színpadra, és tudom, hogy bármivel is készült, fantasztikus lesz.

De nem bírom tovább. Ez a mámor, amiben úszom, nem az enyém. Olyan érzés, mintha drága használt ruhát viselnék. Persze, most minden varázslatos, és a világ megannyi ígéretet hordoz magában, de mi lesz holnap, mikor vége a műsornak? Kísérteni fog az emlék, mert az élet valójában nincs tele csodával. Ha a szüleim még élnének… ha legalább az egyikük élne, most én állnék a színpadon, és szólítanék magam mellé valakit a közönség soraiból, hogy egy rövid időre elfeledtessem vele a mindennapi gondokat. Tanulhattam volna tőlük, és csinálhattunk volna családi előadásokat. De mindez csupán ábránd, és ezek a bűvészmutatványok már-már túl jók – vágyakozásra serkentenek, amit nem engedhetek meg magamnak. Jobb, ha még most lelépek, mielőtt még rosszabb lesz.

Lecsusszanok a székről, egy pillanat alatt az ajtónál termek, és kilépek az immár üres utcára. Hidegebb van, mint eddig – átkozom magam, amiért nem hoztam magammal kabátot. Lejjebb húzom a sapkámat, és zsebre teszem a kezem, bár a hideg ellen nem sokat ér.

A kezembe akadnak a pénzérméim, és rögtön nyugodtabb leszek. Előveszek egyet, pöccintve feldobom, majd várom, hogy a tenyerembe essen.

De hiába várok, az érme nem érkezik vissza.

Végignézek a járdán, hátha csak elvétettem, és leesett, de semmi.

Az érmém nélkül nem megyek sehova – azóta ezekkel a negyeddollárosokkal játszom, hogy anya nekem adta őket.

Előveszem a másik három érmét, mintha ez segítene gyorsabban megtalálni a hiányzó negyediket. Ekkor észreveszem, hogy mind a négy a kezemben van. Rájuk meredek, és újra és újra megszámolom őket, mert nem akarok hinni a szememnek.

Tapsolás hangja térít magamhoz, amitől majdnem elejtem az érméket. A hang forrása felé kapom a fejem; azonnal ismét a színpadon érzett adrenalin hatása alá kerülök. A számba harapok, hogy eltereljem róla a figyelmem, de felsértem, és vérezni kezd.

A zöld hajú srác a téglafalnak dőlve bámul egy keskeny sikátorban, ami biztos a művészbejáróhoz vezet.

– Jó trükk – mondja.

Szóra nyitom a számat, hogy elmondjam, nem is csináltam semmit, de ez nem igaz. Biztos úgy bűvészkedtem, hogy oda sem figyeltem – ösztönösen, az adrenalin hatása alatt.

– Kösz – felelem lazán, és a zsebembe csúsztatom az érméket, legyőzve a kísértést, hogy a biztonság kedvéért még egyszer megszámoljam őket.

– Már mész is? Eleged lett a műsorból? – fonja össze a karját maga előtt.

Még mindig csak az a mellény van rajta, amit a fellépésen viselt.

– Neked pedig eleged van a ruhákból? – kérdezem élesen, mire szigorúan rám mered, de aztán kitör belőle a nevetés.

Felerősödik a szél, és megborzongok, amit a srác is észrevesz.

– Én nem fázom. Mondanám, hogy odaadom a kabátom, de… – mutat végig magán, mintha nem tudnám, hogy a mellényen kívül nincs rajta más, ami már így is eléggé zavarba ejtő.

– Most megyek. – Elfordulok, remélve, hogy ha távolabb kerülök tőle, ki tudok szabadulni a bűvköréből.

– Ava – szól utánam.

A nevem hallatán megdermedek, és lassan visszafordulok.

– Honnan tudod a nevem? – kérdezem, mire összehúzza a szemöldökét, mintha próbálná leplezni, hogy lebukott.

– Te mondtad meg. A színpadon – feleli.

– Biztos, hogy nem – rázom meg a fejem. Nem szoktam egykönnyen elárulni a nevem.

A srác megvonja a vállát, és lazán, lehengerlőn elmosolyodik.

– Akkor lehet, hogy mentalista vagyok – kacsint rám.

– De nem vagy az – vágom rá határozottan, bár inkább kérdésnek szánom. Kiráz a hideg a mentalistáktól.

– Igaz – ismeri el kuncogva. – De tényleg te árultad el a színpadon, viszont azt nem kérdezted meg, engem hogy hívnak. Csak nem vagy mentalista?

– Nem. Csak nem érdekel, hogy hívnak.

– Ez fájt – kap a szívéhez, de közben túl jókedvűen mosolyog ahhoz, hogy tényleg sértve érezze magát. – Xander vagyok.

– Aha – mondom, és elindulok, készen arra, hogy itt lezárjuk a beszélgetést.

– Nem válaszolsz a kérdésemre? – szól ismét utánam.

– Mi? – nézek vissza.

– Tetszett a műsor?

Egy pillanatig hezitálok a válaszon.

– Nagyon is – felelem végül, mire elvigyorodik, én pedig ismét elindulok.

– Ez nem egy átlagos bűvészelőadás. Gyere el holnap is, és meglátod.

Majdnem visszafordulok, de végül csak megrázom a fejem, és megyek tovább. A srác nevetése egy darabig elkísér. Tuti, hogy csak viccelt. A bűvészek mindig el akarják hitetni a közönséggel, hogy amit csinálnak, az már-már varázslat. Kivéve anyát; ő mindig leszidott, amikor varázslatnak neveztem a trükkjeit: „Ez csak szimpla bűvésztrükk, Ava, semmi több. És mindig az is marad.”

Olyan tisztán hallom a hangját a fejemben, hogy megtorpanok. Összeszorul a szívem. Nem tudom tovább elhessegetni a dolgot, muszáj szembenéznem vele. Bárcsak ne emlékeznék rá ilyen tisztán, de nem tehetek róla, részletesen fel tudom idézni, mit láttam aznap… És hogy mit éreztem.

Anyám halálának napja beleégett az emlékezetembe. Aznap reggel ébredés után egyből a konyhába mentem, ahol a reggelinek kellett volna várnia, de anya nem volt sehol. Rossz előérzetem támadt, emlékszem, hogy hirtelen nehezebben vettem a levegőt. Bárcsak el tudnám felejteni, milyen az, amikor a zsigereidben érzed, hogy valami baj van, de nem tudod, mi az! Ezután visszamentem a lakókocsi hátuljába, hátha anya még ágyban van, ami szokatlan lett volna, mert korán kelő volt – persze ott sem találtam.

Anya az előző nap határozta el, hogy átköltözünk máshova, ezért egy üres kempingben parkoltunk, nem messze az úttól. Az volt a szabály, hogy csak akkor hagyhatom el a lakókocsit, ha előtte szólok neki, de ezzel mit sem törődve kinyitottam az ajtót, és az arcomat megcsapta a hideg reggeli levegő. Vacogva az ajtó előtti fémlépcsőre léptem, és körbenéztem.

Anya egy fának dőlve ült a földön, közel a kemping határához. Mivel nem akartam összekoszolni a lábamat, de a cipőmért sem volt kedvem visszamenni, odakiáltottam neki, kétszer is, de nem mozdult.

Végül óvatosan lépkedve átvágtam a köves területen, közben vidáman nevettem az új bűvésztrükkön. Közelebb érve aztán láttam, hogy anya nem rendesen ül… az egyik lába furán oldalra dőlt, a karja ernyedten terült szét a földet borító tűleveleken, a feje oldalra billent, és az arca a fa kérgének nyomódott. Tágra nyílt szeme a semmibe révedt.

Mikor odaértem, megláttam a vért a nyakán: két apró sebet, amelyekből vér szivárgott. Letérdeltem, és megfogtam a csuklóját, mire az megrándult, én meg egy pillanatra elhittem, hogy anya felkel, és a szemében ott lesz az a csillogás, ami mindig, amikor új trükkel lep meg, és jót nevetünk együtt. De soha többé nem nevetett. És nagyon sokáig én sem.

Még most sem igazán. A nevetésem meglepően mély kuncogássá változott, ami hasonlít anyáéra, ezért valahányszor nevetek, gondolatban visszatérek arra a napra, és újra átélem, milyen volt várni, hogy elmosolyodjon.

Mélyen a gondolataimba mélyedve indulok el megint, és keményen nekimegyek valaminek, amitől hátratántorodom, de valaki a jeges kezével megragadja a karomat, és megtart.

A tekintetem makulátlanul fehér ingen akad meg, amiből arra következtetek, hogy egy nagyvállalati munkamániásnak mentem neki, aki épp hazafelé tart, miután néhány sör mellett elpanaszolta, milyen fárasztó napja volt, de aztán felnézek.

Nem üzletember a pasi. Bár fekete nadrág és fehér ing van rajta, az ing ujja fel van hajtva a könyökéig, a legfelső gomb pedig nincs begombolva. Ráadásul fekete nadrágtartót visel, amiben egy üzletember sosem mutatkozna. Fiatalnak tűnik, nem sokkal lehet idősebb nálam; éles vonásait jól lágyítják az arcát keretező sötétvörös, göndör fürtjei. Ha mosolyogna, egyszerre lenne vészjósló és sármos, de a száját szorosan összezárja, és sötétbarna szemével szigorúan rám mered.

Érzem, hogy valami nem kerek, van valami fura ebben a fazonban. Arról nem is beszélve, hogy túl erősen szorítja a karomat. Mikor hátralépek, végre elenged.

– Bocsánat – mondja mély, enyhén reszelős hangon.

– Én kérek elnézést, nem figyeltem, merre megyek – vágom rá, és még egy lépést hátrálok.

A srác hátrateszi a kezét, de egyébként nem mozdul.

– Nem direkt csináltad azt a trükköt, igaz? – kérdezi, és a kérdés súlyához képest túl komolyan rám mered. Eléggé zavar a dolog, és bár a hátamon futkos a hideg, képtelen vagyok elindulni.

– Milyen trükköt? – kérdezek vissza, mert gondolatban még mindig a múltban járok.

– Amit a kis érméiddel csináltál.

A válasz hallatán rögtön felpaprikázom magam. „Kis érméid”? Mégis kinek képzeli magát ez a srác? És mit tud ő arról, milyen bűvésztrükköket tudok megcsinálni, és különben is, minek nézi, mit csinálok? Nem én tartok előadást!

– Fogalmam sincs, miről beszélsz. – Végre sikerül mozgásra bírnom a lábamat, és elindulok. – Ha bűvészelőadást akarsz látni, ott fogsz – mutatok a kék ajtóra, majd megkerülöm a srácot, remélve, hogy abbahagyja a bámulást. Persze nincs ilyen szerencsém. Meg sem mozdul, de amíg mögé nem érek, végig rajtam tartja a szemét.

– Ne gyere vissza ide! – mondja, mikor már majdnem hallótávolságon kívülre érek.

Megperdülök, hogy jól beolvassak neki, de addigra már elfordult. Végül inkább továbbmegyek, de azért többször hátranézek, hogy lássam, nem követ-e. De nem követ, csak áll egy helyben, a háta mögött összekulcsolt kézzel, és a klubba vezető ajtót nézi.

4. FEJEZET

Ég a szemem a kialvatlanságtól. Egész éjjel fenn voltam, és kártyalebegtetős bűvésztrükköket kerestem, de nem találtam olyat, ami akár kicsit is hasonlítana Xander pillangójához. Arról, hogyan lehet egyetlen kártyalapot vagy tárgyat, vagy akár saját magunkat lebegtetni, rengeteg oktatóvideót találtam, de egyik trükköt sem lehet Xander mutatványával egy napon említeni.

Viszont megtaláltam egy videót, amit jól ismerek. Mikor Joseph Perry otthagyta a menőbb bűvészszínpadokat, és elkezdett sötét, koszos kis klubokban fellépni, ahol kevésbé ismerték, mindig vigyázott, hogy ne lehessen tudni, hol van és mit csinál, épp ezért a fellépéseiről tilos volt felvételt készíteni. Arról az időszakról, amikor még nem ismerte anyát, rengeteg videó kering a neten, de olyan, amin anyával együtt áll a színpadon, csak egy van. És naná, hogy szembejött velem, miközben pillangós bűvésztrükköket kerestem.

Valószínűleg többször láttam már ezt a felvételt, mint egészséges lenne.

A videón apa vörös mellényt visel, és mosolyogva végigsimít hátrafésült, szőke haján. Egy kis, aranyszínű asztal mellett áll, amelyen egy cilinder van, és nézi, ahogy anya benyúl az asztal alá, és jobbra-balra mozgatja a karját, hogy mutassa, nincs ott semmi, majd felbillenti a cilindert, és megrázza, hogy a közönség is lássa, hogy nincs benne semmi. Igazából nem is a trükk a kedvencem, hanem ez a rész, ahogy apa megbabonázva anyát nézi, mintha ő lenne a legvarázslatosabb lény a világon. Szívfájdító arra gondolnom, hogy volt valaki anya életében, aki így nézett rá, és a sors elragadta tőle. Érthető, miért nem beszélt szívesen apáról.

Anya visszateszi a cilindert az asztalra, majd apa odalép, de mielőtt bármit csinálhatna, egy tejfölszőke kislány szalad a színpadra. Anya és apa mindketten utánam nyúlnak, de az asztalhoz érve fellököm a cilindert, mire színes pillangók kezdenek tömegével kiáramlani a karima mögül, amitől megvadul a közönség. Egyszerű trükk ez, leszámítva a pillangók mennyiségét, ahogy Xander trükkje is egyszerű lenne, ha nem lebegtetett volna több kártyát, mint az fizikailag lehetséges. Mindig visszajátszom azt a részt, ahol látszik a szüleim arckifejezése: a rémült döbbenet, aminek semmi értelme. Ha baltadobálást csináltak volna, érteném a dolgot, de ez csak egy pillangós mutatvány volt. Anya sietve lekísér a színpadról, míg apa a színpadon marad, és tekintetével végigpásztáz a közönségen, mintha valami fenyegetőt keresne. Végül a nézőkre villantja ragyogó mosolyát, és meghajol, aztán lemegy a színpadról. Persze nem én vagyok az egyetlen, aki észrevette, milyen furcsán reagáltak. Mostanra már kívülről tudom a videó alatt olvasható kommenteket:

bűvészX: ugye nem csak nekem tűnt fel, milyen fura arcot vágtak?

Debby B: Szerintem meglepte őket, hogy elszabadultak a pillangók.

Ryan464: A kölyök idő előtt kioldotta a zárat.

georgeblack: nekem rémültnek tűntek

bűvészetmániás: Ez Joseph Perry. Kábé egy héttel ezután meghalt.

georgeblack: hogyan?

bűvészetmániás: Azt mondják, rablótámadásban.

georgeblack: „azt mondják”?

bűvészetmániás: Fura az egész. A halála előtti négy évben csak ez az egy videó készült róla. Egyesek azt mondják, valaki a nyomában volt – egy uzsorás vagy vetélytárs, vagy ehhez hasonló.

georgeblack: tényleg fura

Vámpírharapó: Láttam már ezt a nőt. Nem sokkal azelőtt halt meg, hogy a vámpírok előbújtak. Hivatalosan állattámadás áldozata lett, de csak a nyakán volt seb.

bűvészetmániás: Most csak szívatsz, ugye?

Vámpírharapó: Dehogy! Nem láttad, hogy néz Joseph a közönségre? Lehet, hogy jó okuk volt félni.

Nem lep meg, hogy valaki felismerte anyát. A vámpírok létezésének felfedését követő őrületben az emberek mindenáron bizonyítani akarták, hogy történt már támadás. Ekkor találták meg az anya haláláról készült riportot, és rögtön lehetséges bizonyítékként kezdték használni arra, hogy a vámpírok erőszakosak és veszélyesek. Ennek köszönhetően sokan rájöttek, mi történt valójában, és tudják, hogy a rendőrség csak el akarta tussolni a dolgot, nehogy tömeghisztéria törjön ki. Viszont anya vezetékneve nem „Perry” volt. Ez az egyetlen hozzászólás, ami összefüggésbe hozza apával, és évek óta nem hagy nyugodni. Mi van, ha a támadás nem véletlenszerű volt? Mi van, ha anya már azelőtt tisztában volt a vámpírok létezésével, hogy megtámadta egy, és megölte?

Nem akarom elhinni, hogy ezt eltitkolta volna előlem, viszont az is igaz, hogy mindig mozgásban voltunk, amire az volt a magyarázat, hogy új közönséget kell keresnie. Továbbra is fellépett, de csak szülinapi zsúrokon és privát összejöveteleken. Most, hogy visszagondolok, kicsit olyan, mintha menekültünk volna.

Abban viszont biztos vagyok, hogy apát nem vámpír ölte meg. Az ő halálával kapcsolatban minden részlet ismert: háromszor mellkason szúrták. Ilyesmit a sötét lelkű emberek szoktak elkövetni, nem gonosz szörnyek.

Még egyszer lejátszom a videót, de most a pillangókat nézem – túl sokan vannak ahhoz, hogy meg tudjam őket számolni.

A gondolataim kezdenek megint olyasmi felé kalandozni, amit már jó ideje próbálok kizárni az elmémből, mert nem több gyermeki képzelgésnél, és semmi értelme. Viszont ennek a trükknek sincs értelme, és ezért megint a lehetetlenről ábrándozom.

Az ágyam alól előveszek egy ütött-kopott, piros cipősdobozt. Közel sem olyan szép, mint anya rózsaszín doboza, amiben a kincseit őrizte. Régen mindig elővettem a dobozát az ágya alól, és végigtúrtam: abban tartotta a naplóit, amelyek között voltak vadonatújak, szép, fehér lapokkal, és régebbiek, amelyek lapjai már enyhén mállottak, és a tinta is megbarnult – az viszont közös volt bennük, hogy mindegyik anya nagy, cikornyás betűivel volt tele. A dobozban voltak még fotók is anya korábbi fellépéseiről: volt, amelyiken cilindert fogott, másokon flitteres ruhában kártyalegyezőt tartott, megint másokon egy dobozban feküdt, amelyből csak a feje és a lába látszott ki, és a doboz középen ketté volt vágva. A fotók között voltak színesek, szépiák és fekete-fehérek is. Az utóbbiak valószínűleg régies stílusú hirdetésekhez készültek. Mindegyiket nagyon szerettem, de azok voltak a kedvenceim. Szerettem anyát káprázatos, színpadi bűvészként elképzelni, mert a színpadon mindig szélesen mosolygott, szemben a gyerekzsúrokkal, amelyeken mindig fáradt mosoly ült az arcán. Mielőtt megismerkedett apával, egy bűvészekből és cirkuszi előadóművészekből álló társulattal lépett fel. Ami azt illeti, többet mesélt a velük töltött időről, mint apáról.

Aztán ott voltak az ékszerek is: aranygyűrűk, lógó fülbevalók, selyem nyakpántok – a kedvencem egy aranyszínű nyakpánt volt, amely nagy, vörös kövekkel volt kirakva. Szinte az összes fotón ez van rajta.

A halálakor már üresen találtam a cipősdobozt. Azt sosem tudtam meg, hogy ő pakolta el máshova a cuccait, vagy a vámpír vitte el őket, hogy eladja az ékszereket.

Akárhogy is, néhány dolog azért nálam maradt.

Ahogy megtanultam olvasni, anya elkezdte eldugni előlem a dobozt, amiből kialakult egyfajta játék: én megkerestem a dobozt, ő pedig megint elkobozta, mielőtt túl sokat olvashattam volna a naplójából. Azt viszont nem tudta, hogy valahányszor megtaláltam, mindig kivettem belőle valamit: egy lapot valamelyik naplóból, vagy egy fotót. Az ékszerekhez nem nyúltam, mert azt rögtön észrevette volna.

Azóta őrizgetem ezeket, de már régen nem vettem őket elő. A szövegrészletek a naplókból mindig is érthetetlenek voltak számomra, mintha valami regény részletei lennének. De most nem hagynak nyugodni, ezért kinyitom a dobozt, és kiveszek belőle mindent.

Egy rövid ideig elidőzök a fotókon, mert már rég nem láttam őket. Az első kép színes, anya sötétlila fűzőben, fején egy miniatűr cilinderrel pózol, a kezében fehér színű galambot tart. Kábé harmincéves lehet. Mellette egy fehér öltönybe öltözött férfi áll, szőke haja a füle mögé tűrve. Nem apa az. A férfi nem a kamerába néz, hanem anyára. A másik fotó fekete-fehér, és egy magas homlokú és vékony, hegyes orrú, láncokba tekert férfi látható rajta. Mellette áll anya hosszú, libbenős szoknyában és gombos kabátban, komor arckifejezéssel. Nem valami jó reklámfotó, de más nem lehet. Kis koromban nem ismertem fel a férfit, de később rájöttem, ki az: Houdini.

Bárcsak megkérdezhetném anyát erről a képről! Tudni szeretnék mindent a fellépéseiről. Lemásolta Houdini trükkjeit? Ezért készült ez a fotómontázs? De akkor miért nem mosolyog rajta?

De most nem ezekre a kérdésekre keresem a választ. Kézbe veszem a négy naplóoldalt, amit annak idején elcsentem, megkeresem a legrégebbit, amelyen a tinta már-már rozsdásnak tűnik, és olvasni kezdem.

Nincs annál izgalmasabb, mint mikor felfedezel egy új tehetséget, és figyeled, hogyan válik még erősebbé – hogyan fogja a régi trükkjeit, és fejleszti őket tovább valamivé, ami emberileg már-már nem lehetséges, és közben nézed, hogy a nézők szeme tágra nyílik a döbbenettől, miközben próbálnak rájönni a titokra, te pedig mindvégig a színfalak mögött somolyogsz, mert tudod, hogy ez sosem fog megtörténni.

Tegnap este én is egyike voltam ezeknek a nézőknek, habár én a színpadról figyeltem. Mindenáron rá akartam jönni a mutatványok titkára, de hiába töltöttem az egész éjszakát bűvésztrükköket leleplező oldalak nézegetésével, nem jutottam előrébb. Megakad a tekintetem az „emberileg már-már nem lehetséges” kifejezésen. Emiatt hittem azt, hogy anya valamiféle regényt írhat, a valóság egy kiszínezett változatát. Ha kértem, mindig megmutatta, hogyan csinálja a trükköket. Mindig volt észszerű magyarázat a varázslatra. Kézbe veszek egy másik lapot; ez fehérebb az előzőnél, vagyis valamelyik későbbi naplóból vehettem ki.

Néha nagyon nehéz megállni, hogy használjam. Még akkor is, amikor csak buta kis szülinapi zsúrokon lépek fel, magával ragad az érzés, és egy idő után felpezsdül a vérem, és úgy érzem, felrobbanok. Legszívesebben a lovak közé dobnám a gyeplőt, és engednék a kísértésnek, hogy valami tényleg elképesztő dologgal lepjem meg a gyerekeket – például eltüntetném a család macskáját, majd felvarázsolnám egy fára, aztán vissza a házba. Szükségem van arra, hogy valódi döbbenetet lássak a nézőim arcán, de a családomra nagyobb szükségem van. Akármilyen nyomorultul is érzem magam, nem kockáztathatok.

Ennek semmi értelme, a szöveg végére érve mégis libabőrös leszek. „Felpezsdül a vérem.” Én is ugyanezt éreztem tegnap este a színpadon. Ha a vámpírok léteznek, mágia miért ne létezhetne ugyanúgy? Anya halála után sokszor feltettem magamnak ezt a kérdést, mert reményt adott, hogy az életünkre törő, borzalmas éjszakai lények mellett valami természetfeletti jó is létezik a világban.

Ezzel szemben anya – míg élt – mindent megtett, hogy ne higgyek a mágiában. Egyszer még dühös is lett rám, mikor azt mondtam, igazi varázslatot akarok látni. Azt mondta, nekem nem lehet. Nem azt, hogy varázslat nem létezik, hanem hogy „nekem” nem lehet.

Bizsereg a bőröm, ahogy kiveszem az egyik negyeddollárost a zsebemből, és a tenyerembe fogom. Lehet, hogy most sikerülne áttolni a kézfejemen… Végül megrázom a fejem, és az ágyamra ejtem az érmét. Nevetséges gondolat. Okkal hagytam abba a naplóbejegyzések olvasgatását – mindig elragadtattam magam tőlük.

Amire valójában vágyom, az az illúzió. Vágyom arra, ami születésemnél fogva járna nekem: egy hely a színpadon a világ legjobb bűvészei között. Újra át akarom élni azt a varázslat okozta izgalmat, amit tegnap este éreztem. Vissza kell mennem a klubba. Különben Xander is mondta, hogy menjek vissza ma is.

Deb a földszintről kiabálja, hogy elkészült a reggeli. Úgy belefeledkeztem abba, hogy mi volt és mi lehet, hogy elfelejtettem, szombat van.

Szombatonként palacsintát reggelizünk.

A jobb nevelőcsaládoknál van valami szokás: tacózás keddenként, pizzázás péntekenként, meccsnézés szombatonként. A rosszabb helyeken minden nap „oldd meg magadnak” nap.

Debnél palacsintázás van, amivel ki tudok egyezni.

Szeretem a palacsintát, de csak olcsó juharsziruppal – a drágább, százszázalékos tisztaságú juharszirupokkal ki lehet kergetni a világból. Annak ellenére, hogy Deb a biocuccokra esküszik, vesz mindkét fajtából, amiért már-már kedvelem.

Ahogy leérek a lépcsőn, és a parketta nyikorogva jó reggelt köszön, megérzem a sülő palacsintatészta illatát. Biztosan Deb is meghallotta a nyikorgást, mert megint elkiáltja magát:

– Kész a palacsinta!

Biztos attól tart, hogy kisurranok.

Bemegyek a konyhába, el Parker és Jacob mellett, akik már tömik magukba a csokis palacsintájukat, és odahúzok egy széket az asztalhoz. Ösztönösen végigsimítok a mélyedésen, amit tegnap este vájtam. Ez azután is sokáig itt lesz, hogy én elköltözöm. Ha visszamehetnék mindenhová, ahol valaha laktam, valószínűleg mindenütt találnék magamból egy darabot, amit hátrahagytam: a nevemet a szekrényajtó belsejére firkálva, egy alig észrevehető rovátkát a hátsó teraszon, egy rajzot az asztallap alsó felén. Egy részem mindig a korábbi nevelőszerzeteimmel marad, még ha néhányuk már el is felejtette a nevem.

Debnek itt lesz ez a mélyedés. És lehet, hogy Parker is.

Korábban arról ábrándoztam, hogy ha betöltöm a tizennyolcat, keresek egy jó állást, megszerzem a felügyeleti jogot Parker fölött, és együtt végre felépítjük a saját otthonunkat. De már betöltöttem a tizennyolcat, és nincs állásom, Parker pedig… jól érzi magát itt.

Eddig csak egy helyen láttam valóban boldognak. Miután állami gondozásba kerültünk, az első évet külön töltöttük. Mivel gyorsan el kellett helyezniük minket, és két gyereket nehezebb elhelyezni, mint egyet, különválasztottak, de miután találtak egy mindkettőnk fogadására alkalmas otthont, ismét együtt lehettünk. Mindenki kedves volt velünk, de úgy éreztem magam, mint valami bútordarab, amit ide-oda pakolnak. Aztán elhelyeztek minket egy olyan párnál, akik örökbe is terveztek fogadni. Parker nagyon szeretett velük élni, de nem tartott sokáig. Végül nem fogadtak minket örökbe. Ezután kerültünk az előző nevelőcsaládhoz, ahol velünk együtt összesen hat gyerek volt, amitől úgy éreztem magam, mintha valami nyári táborban lennék. Végül ezek a nevelőszerzetek elköltöztek, és mivel akkor még nem töltöttem be a tizennyolcat, új családhoz kerültünk.

Ennek most már hat hónapja, és Parker teljesen otthon érzi magát. Ezt abból látom, hogy a palacsintáját majszolva a pólójára csöpög a juharszirup, de egyáltalán nem zavarja, mert tudja, hogy Deb nem fogja leszidni miatta.

Én tudom, milyen az otthon. Anya halálakor már elég nagy voltam ahhoz, hogy megértsem, mit jelent: az a hely, ahol ösztönösen érzed, hogy odatartozol. Még ha ez az otthon nem is volt tökéletes, az enyém volt, és ezt az érzést Deb és Jacob soha nem fogja tudni megadni nekem… De Parkernek megadhatják.

Néha azon aggódom, hogy mi van, ha a boldogságának útjában állok. Tudom, hogy a családot jelentem neki, ahogy ő is nekem – bárhol legyünk is épp –, de nem hagyhatom figyelmen kívül, hogy még sosem lakott olyan helyen, amit az otthonának hívhatott volna. Amit én nyújtok neki, az nem ugyanaz, és szerintem ezzel ő is tisztában van. Mint mikor valaki még sosem evett édességet. Azt nem tudja pontosan, mi maradt ki az életéből, de mikor meglát valakit nyalókával a kezében, ösztönösen tudja, hogy kívánatos.

Deb a The Andy Griffith Show főcímdalát dúdolja. Parker régen szerette ezt a sorozatot, én ki nem állhattam. Nem tudtam eldönteni, hogy sajnálnom kellene-e Opie-t, amiért csak egy szülője van, vagy irigykedjek, mert neki legalább van egy szülője.

Deb egyedülálló anyuka. Jacob apukája meghalt egy autóbalesetben, amikor Jacob még kisbaba volt. Deb jó anyuka, és elég pénze van a megboldogult férje biztosításából ahhoz, hogy csak egy munkahelyen kelljen dolgoznia, amit ráadásul imád. Parker szerencsés lenne, ha örökbe fogadná. De ettől én még álmodozhatok.

Deb abbahagyja a dúdolást, és elzárja a gázt a tűzhelyen.

– Kér valaki sült szalonnát? – fordul felénk, és egy fejmozdulattal kirázza a szeméből a haját. Hétvégente mindig kibontva hordja hosszú haját, amitől az állandóan a szemébe hullik.

– Én kérek – motyogja Parker és Jacob szinkronban, mire Deb szed nekik, majd rám néz.

– Kösz, nem – mosolygok, de nem Deb kedvéért vagy a sajátomért, hanem Parkerért. Mert bár én nem érzem otthonomnak ezt a helyet, ő igen, és hajlandó vagyok minden napot végigmosolyogni, ha ezzel hozzájárulhatok a boldogságához.

Deb őszintének látja a mosolyomat, és visszamosolyog. A legtöbben bedőlnek a dolognak – a mosolygás a legjobb bűvésztrükköm.

Deb tekintete a pulóverem nyakrészénél kikandikáló új, zöld sporttrikómra téved, ezért feljebb húzom a pulcsim cipzárját. Nem kellett volna felvennem a sporttrikót, ezzel tulajdonképpen elismertem, hogy győzött, amit nem engedhetek meg. Nem szoktam győzni hagyni a nevelőszerzeteket, hacsak nem szolgál valami nagyobb célt – bármilyen játékot is űzök éppen velük. Bár Debbel semmilyen játékot nem űzök. Látom, mennyire törődik az öcsémmel. Nekem csak annyi a dolgom, hogy senkinek ne menjek az idegeire, de ennél többre nem vagyok hajlandó.

Azt értékelem, hogy legalább nem hozza szóba a dolgot. Visszafordul a tűzhely felé, átteszi a megmaradt palacsintákat a rácsról egy nagy tányérra, és leül vele az asztalhoz.

Egy ideig csendben eszünk. Deb friss áfonyát sütött a nekem készített palacsintába, amit valószínűleg aznap hajnalban vett. Nekem az áfonyás palacsinta a kedvencem, a többieknek meg a csokis. Értékelem, hogy Deb észben tartja az ilyesmit – ez is egyike azoknak a dolgoknak, amit a szülők szoktak csinálni azért, hogy a gyerekük szeretve érezze magát. Most, hogy így körbeüljük az asztalt, elképzelem, hogy ide tartozom, és ugyanolyan család vagyunk, mint bármelyik másik, amelyik szombatonként együtt reggelizik.

Ahogy visszazökkenek a valóságba, összeszorul a szívem.

– Holnap van Parker születésnapja – bukik ki belőlem.

Meglep, hogy Deb nem említette. Az én hónapokkal ezelőtti szülinapomra emlékezett, de kijelentettem, hogy nem kérek ajándékot – a csokoládétortát azért elfogadtam. Az ember sohase tudhatja, ezért figyelem, hogyan reagál Deb. Ezzel könnyen le is lehet tesztelni, hogy milyen az adott nevelőszerzet, jó vagy rossz. Valahol örülnék neki, ha elhasalna, és Parker rájönne, hogy én jobban szeretem, de közben gyűlölöm, hogy ilyen egyáltalán eszembe jut. Remélem, átmegy a vizsgán – Parker érdekében.

– Tudom – mondja Deb.

Nagyon helyes. Abban szinte biztos vagyok, hogy ajándékkal is készül. Én egy Csillagok háborúja filmet vettem, többre sajnos nem telik.

– Igazából beszélni akartam veled a buliról – folytatja Deb.

Megdermedek, a villa félúton a számhoz megáll, a palacsintáról pedig lefolyik egy csepp juharszirup az asztalra, és szétterül a ronda mélyedésben, amit csináltam. Mindig én tervezem meg Parker buliját, és minden évben ugyanazt csináljuk: a félretett pénzemből elviszem sütizni, aztán bűvészkedek neki és az aktuális nevelőcsaládnál lakó többi gyereknek az érméimmel.

– Korábban akartam szólni, csak sok volt a munka… de meghívtam Parker néhány osztálytársát egy Csillagok háborúja témájú szülinapi bulira.

Kiejtem a villát a kezemből, ami csörömpölve a tányéromra esik.

– Általában csak ketten ünneplünk – mondom, és Parkerre nézek, de egyből meg is bánom, mert összerezzen, és a szájába töm egy falat palacsintát, amit aztán olyan lassan rág meg, ami alapvetően nem jellemző rá. Miután lenyeli a falatot, a szemembe néz, de nem szólal meg. – Szeretnél nagy bulit csapni? – kérdezem.

Nem kéne ennyire fennakadnom ezen, de tőle kell hallanom. Egyrészt nem akarom elhinni, hogy képes megszakítani még egyet a hagyományaink közül, másrészt viszont – és ezt a jobbik énem mondatja velem – azt akarom, hogy úgy ünnepeljen, ahogy szeretne.

– Szerintem nem lenne rossz – motyogja, de közben nem néz senkire. – Utána csinálhatnánk, amit mindig szoktunk.

– Oké, persze. Nem gond – mondom, és a számba tömök egy falatot, de alig bírom lenyelni. – Nehéz felvenni a versenyt a Csillagok háborújával – nevetek, de erőltetettnek hat.

Jacob a tányérját bámulja, Deb meg az arcomat fürkészi.

– Idén bűvészkedhetnél a barátaimnak is – ajánlja Parker tágra nyílt szemmel, ami a megtévesztésig hasonlít apáéra.

– Klassz ötlet – erőltetek mosolyt az arcomra, és mindent bevetek, hogy őszintének tűnjön.

Parker be is dől neki, Deb viszont átlát a szitán.

Észreveszem, hogy többször felém pillantgat, miközben gyorsan legyűröm a palacsintám maradékát, hogy elhúzhassak. Felfelé menet a lépcső nyikorogva üdvözöl. Kell valami, amivel elterelhetem a figyelmem, de az előadás csak este kezdődik. Végül az olvasás mellett döntök, és leveszek egy könyvet a polcról.

A könyvek – mint minden jó bűvészmutatvány – beszippantanak, és nem marad más, csak Gatsby, Daisy, Tom és Nick, és persze az olvasó, de néha – ha a szerző mestere az írásnak – az olvasó ott sincs, mert a lelke egy darabja beköltözik minden karakterbe, és egyszerre van jelen mindegyikükben. Én most ott vagyok Nickben, aki vágyik arra, hogy belessen a függöny mögé, és ott vagyok Gatsbyben, aki képes fantasztikus illúziókat teremteni, még úgy is, hogy a színpad a végén összeomlik. Ha csak egy rövid időre, de megnyerte magának a közönséget, és olyan elismerést kapott, amire én is vágyom.

Egy ültő helyemben kiolvasom a könyvet, és aztán megint másra sem tudok gondolni, mint az esti előadásra. Erősítésre van szükségem… Kell valaki, aki visszaránt a földre, nehogy úgy elszálljon a képzeletem, mint Xander valamelyik kártyája.

Előkeresem a mobilomat, és felhívom Stacie barátnőmet. A középsuli második évében ismertem meg, amikor szembeszállt egy barommal, aki az érmés mutatványaim miatt zaklatott. Nem kerültünk rögtön egy hullámhosszra, sőt szerintem nyugodtan kijelenthetem, hogy nem igazán kedveltem, de ezután valahogy mindig együtt lógtunk. Viszont mindaddig nem nyíltam meg előtte, míg el nem mondta, hogy ő is állami gondozott volt.

Az első kicsöngés után felveszi.

– Kíváncsi voltam, mikor hívsz már vissza – szól bele a telefonba.

A kapcsolattartás nem tartozik az erősségeim közé.

– Van kedved eljönni velem egy bűvészelőadásra ma este? – kérdezem, figyelmen kívül hagyva, amit mondott.

Pár másodpercig néma a vonal, de aztán megszólal:

– Te aztán nem húzod az időt olyan semmiségekkel, mint megkérdezni a másiktól, hogy van, hogy telik a napja – mondja Stacie nevetve.

– Nyolckor kezdődik – folytatom.

Legalábbis remélem… tegnap este akkor kezdődött.

– Tudod, hogy mindig kapható vagyok a kalandra.

Megkönnyebbülten kifújom a levegőt. Egyébként őt tényleg nem kell kétszer kérni – ha Stacie nem hívna el mindenféle programra, csak a reggeli futás és az éjjeli portyázások miatt hagynám el a házat.

Végül megbeszéljük, hányra jöjjön értem.

Stacie húsz perc késéssel érkezik, mert hiába kapható bármikor kalandra, képtelen pontos lenni, ezért mire sikerül parkolóhelyet találnunk, már legalább fér órája elkezdődött a műsor.

Stacie-hez fordulok, hogy elmeséljem neki, tegnap este összefutottam egy sráccal az utcán, és milyen fura volt, de épp a barackszínű szájfényét igazítja a napellenzőn lévő tükörben. Szívem szerint rászólnék, hogy siessen, de nem teszem. Már megszoktam, hogy ilyen. Csak megmarkolom a hátizsákom pántját, és kinyitom az ajtót.

– Ava, ugye nem akarod bevinni a nyavalyás hátizsákodat a klubba? – fordul felém.

– Tegnap este velem volt – vonom meg a vállam.

– Képes voltál eljönni nélkülem?

– Hirtelen ötlet volt. Az utcán találtam egy plakátot a műsorról.

– Fura – néz rám résnyire húzott szemmel.

Nem tudom, mire céloz: arra, hogy a véletlen szerencsének köszönhetően bukkantam rá a műsorra, vagy arra, hogy nélküle csinálok valamit.

– Nem mutatkozom veled, ha nálad van az a táska – mondja rosszallóan, mire még erősebben ráfogok a táska pántjára. – Ava… – néz rám Stacie kedvesen. – Senki sem támad ránk egy ilyen zsúfolt helyen – próbál megnyugtatni, de feláll a hátamon a szőr.

Stacie tudja, mi történt anyával. Azt is tudja, hogy van egy karó a táskámban. Már régen beavattam ezekbe; ami azt illeti, nem sokkal azután, hogy megismerkedtünk. Általában nem beszélek ezekről, mert miután a vámpírok eltűntek a nyilvánosság elől, a legtöbb ember elkönyvelte, hogy átverés volt az egész. Ennek már tíz éve, és a legtöbben nem hisznek a vámpírok létezésében. Viszont mikor megismertem Stacie-t, megállás nélkül csak arról beszélt, milyen jól állna neki, ha csillogna a bőre a napfényben. Szerintem látta rajtam, milyen feszült leszek a vámpírtémától, ezért elkezdett kérdésekkel bombázni a múltamról, és végül beadtam a derekam.

Stacie hitt nekem. Ő volt az első személy az életemben, aki tényleg hitt nekem, éppen ezért nem ellenkezem, mikor gyengéden kiveszi a kezemből a táskámat. Bízom Stacie-ben.

Mikor elkészül a sminkjével, végre kiszáll a kocsiból, és az autót megkerülve ráérősen átballag az én oldalamra, mintha nem kellene sietnünk. Belekarolok, mire felnevet, mert ilyesmit ő szokott csinálni. Igazából csak azért teszem, hogy én diktálhassam a tempót.

Az ajtónál ugyanaz a lány ül, mint tegnap este. Fekete haját fürtökben összefogta a feje tetején, és zöld selyemruhát visel, amely körbeöleli az idomait. Nem is értem, miért itt van, miért nem a színpadon.

– Elkéstél – mondja. – Nem hittem volna, hogy késni fogsz.

Görcsbe rándul a gyomrom. Lehet, hogy emiatt most már be sem enged? De ami még fontosabb, honnan tudta, hogy jövök?

– Az én hibám – vágja rá Stacie, és közben kérdő tekintettel rám mered. – Nem tudtam időben elkészülni.

A lány a homlokát ráncolva Stacie-re néz, majd visszafordul hozzám:

– Odabent azt mondták, engedjelek be ingyen, de plusz egy főről nem volt szó.

Érzem, hogy felgyorsul a pulzusom. Csakis Xanderről lehet szó.

– Mennyi a belépő? – vesz elő Stacie némi készpénzt.

A lány egy ideig a zöldhasúakra mered, de aztán csak legyint, hogy tegye el.

– A ház ajándéka.

Stacie egy biccentéssel megköszöni, aztán a kék ajtóhoz rángat.

– Ez fura volt – mormogja, és egy pillanatig csendben rám mered, mintha magyarázatot várna tőlem, de csak egyetértően bólintok, és belépek a klubba.

Odabent mindenki hangosan éljenez, és egy röpke pillanatra azt érzem, hogy nekem szól. Ismét a torkomban dobog a szívem, és mintha minden idegszálam izzana.

Stacie megsimogatja a karomat – hideg kezének érintésétől szabályosan összerezzenek.

– Nincs szabad ülőhely, állnunk kell – hajol közel a fülemhez, hogy halljam. – Várj csak! A hátsó sorban van még egy hely.

Ekkor kézen ragad, és a hátsó sor végén lévő szabad helyhez rángat.

– Csak egy van – suttogom, és próbálom visszatartani. Stacie mindig is meglepően erős volt, így hiába ellenkezem, egy pillanat alatt ott termünk a szabad ülőhelynél, a barátnőm pedig már oda is hajol a szomszéd széket elfoglaló férfihoz, hogy beszéljen vele.

A pasi sokatmondó tekintettel végigméri Stacie-t, amiért én már régen az arcába borítottam volna az italom, ha lenne, de a barátnőm csak rávillantja sugárzó mosolyát.

– Ne haragudj, lennél olyan kedves, és átadnád a helyed, hogy ne kelljen állnunk? – kérdezi a férfitől, aki meglepődik, de aztán mosolyogva feláll, mintha csak Stacie tett volna neki szívességet. Utána felém biccent, bár szerintem fel sem fogja, hogy ott vagyok, és hátramegy a bárpulthoz.

Stacie lehuppan a felszabadult helyre, és megpaskolja az üres széket maga mellett, hogy üljek le.

– Fogalmam sincs, hogy csinálod – ingatom a fejem. Már vagy ezerszer láttam hasonlót. Stacie az utóbbi években rengeteg dolgot szerzett nekünk ingyen, pusztán szempilla-rebegtetéssel.

Rám mered, mintha nem tudná, miről beszélek, de aztán hátrafordul, és a pasi felé int, aki még mindig őt nézi.

– Varázslat – fordul vissza felém vigyorogva.

Viccnek szánja, de csak bólintok. Nem téved sokat – lehet, hogy nem a szó szoros értelmében varázslat, de mindenképpen valamiféle erő.

Ahogy a fények elhalványulnak, belekapaszkodom a sporttrikóm pántjába. Egy pillanattal később felkapcsol a reflektor, és egy ázsiai lányra szegeződik a színpadon.