Az Északi fény trilógia részei:

Az arany iránytű

A titokzatos kés

A borostyán látcső

A trilógia korábban Az Úr sötét anyagai címen jelent meg,

az első kötet pedig Északi fény címen.

A mű eredeti címe

Philip Pullman: The Subtle Knife

Copyright © Philip Pullman, 1998

Borító © Cserny Timi Pookah

Borító tipográfia: Csigás Gábor

Illusztrációk © Philip Pullman

Hungarian translation © Borbás Mária, 2002, 2017

Új, javított magyar kiadás © Ciceró Könyvstúdió, 2017

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-432-065-4

Kiadja az Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Till Katalin

Tartalom

1. A macska és a gyertyánfa

2. Boszorkányok között

3. Gyerekvilág

4. Koponyalékelés

5. Légiposta

6. Fényes szárnyak

7. A Rolls-Royce

8. Az Angyalok Tornya

9. Tolvajok

10. A sámán

11. A pavilon

12. Mit mesél a képernyő

13. Æsahættr

14. Alamo szurdok

15. Vérmoha

A GABO Kiadó e-könyveiről

Ha tetszett a könyv, olvassa el ezt is

1.
A macska és a gyertyánfa

GYERE már! Na, hallod? Gyere már! – rángatta meg anyja kezét Will.

De anyja megvetette a lábát. Még most is félt. Will végignézett a keskeny utcán az alkonyi fényben, a parányi előkertek, nyírott sövények mögött sorakozó kis házak mentén. A nap fénye visszaverődött az egyik oldal ablakairól, a másik oldal árnyékban maradt. Sürgetett az idő.

A házak lakói mostanában vacsoráznak, hamarosan kitódulnak a gyerekek, bámészkodnak, megjegyzéseket tesznek, és – észreveszik. Várakozni veszedelmes, de mi mást tehetne? Biztatja anyját, mint mindig.

– Mama, menjünk be, látogassuk meg Mrs. Coopert. Nézd, mindjárt odaérünk.

– Mrs. Coopert? – szólt bizonytalanul az anyja.

De Will már be is csengetett. Ehhez előbb le kellett tennie a táskát, mert a másik keze most is anyja kezét fogta. Tizenkét éves lévén nemigen szerette volna, ha meglátják kézen fogva az anyjával, de jól tudta, mi történne, ha egy percre is eleresztené.

Nyílt az ajtó; az idős zongoratanárnő hajlott alakját most is az ismerős levendulaillat lengte körül.

– Ki az? Te vagy az, William? Jó egy éve a színedet sem láttam! Mi szél hozott, kedves?

– Be szeretnék menni, és anyámat is bevinni – válaszolt ellentmondást nem tűrő hangon a gyerek.

Mrs. Cooper a tétován mosolygó, kócos asszonyra nézett, meg a boldogtalan tekintetű kisfiúra, aki keményen összeszorította száját, előre szegte állát. Aztán meglátta, hogy William anyjának, Mrs. Parrynek csak az egyik lábán van cipő, a másikon papucs. És észre sem veszi. Sem ő, sem William. Itt valami baj van.

– Nos… – szólt Mrs, Cooper, és hátralépett, hogy beengedje a látogatókat a keskeny előszobába.

Will mindkét irányban végignézett az utcán, mielőtt becsukta volna az ajtót, és Mrs. Cooper látta, milyen erősen szorongatja Mrs. Parry a fia kezét, és Will milyen gyengéden vezeti be anyját a nappali szobába, ahol a zongora áll (persze, hiszen a gyerek csak ezt az egy szobát ismeri). Észrevette azt is, hogy Mrs. Parry ruhája enyhén dohszagú, mintha a mosógépben felejtette volna, és hogy mennyire hasonlít egymásra anya és fia, ahogy ott ülnek a pamlagon, és arcukra esik az alkonyi fény; egyforma az arcuk, a széles arccsontjuk, a tág szemük, az egyenes, fekete szemöldökük.

– Mi történt, William? – kérdezte az idős hölgy. – Mi a baj?

– Anyámnak szállás kellene néhány napra – mondta William. – Otthon most nem tudok gondoskodni róla. Ne tessék azt gondolni, hogy beteg. Csak meg van egy kicsit zavarodva, és nagyon aggódik. Nem fog gondot okozni. Csak arra van szüksége, hogy valaki kedves legyen hozzá, és azt hiszem, Mrs. Coopernek ez nem esne nehezére.

Az asszony üres tekintettel nézett a fiára, mintha egy szót sem értene abból, amit mond, és Mrs. Cooper észrevette, hogy nagy zúzódás van az arcán. Will le nem vette szemét Mrs. Cooperről, a tekintete kétségbeesést tükrözött.

– Nem fog pénzbe kerülni – folytatta. – Hoztam néhány zacskó ennivalót, gondolom, elég lesz. Kettőjüknek is.

– De hát… Nem is tudom… Nem kellene orvoshoz vinni?

– Nem! Nincs semmi baja.

– De hát biztosan van másvalaki… Mármint egy szomszéd vagy családtag…

– Nincs családunk. Csak mi vagyunk ketten. A szomszédok meg nem érnek rá.

– No de a szociális ellátás… Nem akarlak elutasítani, kedves, de…

– Nem! Nem. Anyának csak egy kis segítségre van szüksége. Én egy darabig most nem érek rá, de hamarosan visszajövök. Mert most… Most dolgom van. De nemsokára visszajövök, és hazaviszem. Becsszóra. Igazán csak egy kis időről van szó.

Az anya olyan bizalommal nézett a fiára, a gyerek olyan szeretettel, megnyugtatóan mosolygott rá, hogy Mrs. Coopert nem vitte rá a lelke, hogy nemet mondjon.

– Hát jó – fordult Mrs. Parryhez. – Egy-két nap igazán nem számít. Alhat a lányom szobájában, kedves; Ausztráliában él, már nincs rá szüksége.

– Köszönöm – állt fel Will, mint aki máris indulna.

– De hát hová mégy? – tudakolta Mrs. Cooper.

– Egy barátomhoz – válaszolt Will. – Majd gyakran telefonálok. Felírtam a számot. Nem lesz semmi baj.

Anyja rémülten nézett rá. Will lehajolt, és ügyetlen puszit nyomott a homlokára.

– Ne félj – mondta. – Mrs. Cooper törődik veled. Jobban, mint én. Becsszó. És holnap telefonálok.

Forrón megölelték egymást, aztán Will megint megcsókolta anyját, majd gyengéden lefejtette magáról a karját. Mrs. Cooper látta, hogy a gyerek el van keseredve, mert a szeme gyanúsan csillog, de az ajtóból még visszafordult.

– Viszontlátásra – nyújtott kezet. – És nagyon köszönöm.

– William – szólt az idős hölgy –, szeretném, ha elmondanád, mi a baj…

– Kicsit bonyolult – mondta a gyerek. – De nem lesz vele semmi gond, ne tessék félni.

Mind a ketten tisztában voltak vele, hogy nem erről van szó, de látszott, hogy Will tudja, mit akar – akármi legyen is az. Soha még ilyen eltökélt gyereket nem látott, gondolta az idős hölgy.

Will sarkon fordult; gondolatai máris az üres házban jártak.

Will és édesanyja egy modern lakótelep tucatnyi egyforma házának legkopottabbikában lakott. Az előkert nem volt egyéb, csak egy tenyérnyi ápolatlan gyep; anyja ugyan ültetett néhány bokrot tavasz táján, de öntözés hiányában elszáradtak, elpusztultak. Ahogy Will befordult a sarkon, Maxi cicája feltápászkodott kedvenc helyéről, az egyetlen megmaradt hortenziabokor tövéből, nagyot nyújtózott, majd halk miaúval köszöntötte gazdáját, és a lábához dörgölőzött. Will felemelte Maxit.

– Visszajöttek, Maxi? – kérdezte suttogva. – Láttad őket?

Hallgatott a ház. Az alkony utolsó fényénél egy férfi mosta az autóját a szemközti oldalon, de ügyet sem vetett a gyerekre, Will pedig nem nézett rá. Mennél kevesebben veszik észre, annál jobb.

Magához ölelte Maxit, kinyitotta az ajtót, és besurrant. Egy darabig feszülten figyelt, és csak aztán tette le a macskát. Semmi nesz nem hallatszott, üres volt a ház.

Will kinyitott egy doboz macskaeledelt, és a konyhában a cica elé tette. Vajon mikor jön vissza az a két ember? Nem lehetett tudni, hát Will nem tétlenkedett. Felszaladt, és nekilátott a kutatásnak.

Egy ütött-kopott, zöld bőr irattárcát keresett. Meglepő, hogy még egy közönséges modern házban is hányféle helyre lehet egy ekkora tárgyat elrejteni. Nincsenek titkos rekeszek, mély pincék – mégis nehéz megtalálni valamit. Will elsőnek édesanyja hálószobáját kutatta át, restelkedve túrta fel a fehérneműsfiókot, aztán módszeresen sorra vette a többi szobát az emeleten, még a magáét is. Maxi megjelent, letelepedett, mosakodott, és kíváncsian nézte, mit művel a gazdája.

De Will nem találta meg a tárcát.

Most már besötétedett, és Will megéhezett. Kinyitott egy babkonzervet, pirítóst evett hozzá a konyhaasztalnál. Töprengett, milyen módszerrel vizsgálja át a földszinti helyiségeket.

Amikor elköltötte vacsoráját, megszólalt a telefon.

Will mozdulatlanul ült, de a szíve majd kiugrott a helyéből. Számolta a csengetéseket: egy, kettő… A huszonhatodik csengetés után elhallgatott a készülék. Will a mosogatóba tette a tányért, és megint nekilátott a kutatásnak.

Négy óra telt el, de a tárcát nem találta. Éjjel fél kettőre járt, és Will halálosan kimerült. Ruhástul hanyatlott az ágyra, és azonmód elaludt. Álmában édesanyja rémült arcát látta, feléje nyúlt, de az arc elhúzódott előle.

Hirtelen felriadt – úgy érezte, alig öt perc telt el, holott jó három órát aludt –, és egyszeriben két dologra ébredt rá.

Először is: tudta, hol van a tárca. Azonkívül tudta azt is, hogy emberek vannak odalent, épp a konyhaajtót nyitják.

Will felemelte Maxit, és suttogva lecsendesítette. Azután felkelt, belebújt a cipőjébe, és közben minden idegszálával a lenti hangokra figyelt. Halk nesz volt csak; felemeltek és újra letettek egy széket, valaki suttogott, megnyikordult a padló.

A behatolóknál is csendesebben lépett ki hálószobájából, és lábujjhegyen a lépcső tetejénél levő kis szobához osont. Nem volt koromsötét, a kísérteties hajnali fényben meglátta a lábbal hajtható öreg varrógépet. Alig néhány órája kutatta át a helyiséget, de megfeledkezett a varrógép oldalán levő kis fiókról, ahol a szabásmintákat meg az orsókat tartották. Óvatosan megtapogatta, de közben fülelt. Az emberek odalent járkáltak, az ajtó alatt fény villant, valószínűleg zseblámpától eredt. Azután megtalálta a fiók gombját, kihúzta, és… jól sejtette! Ott volt a zöld bőrtárca.

És most mit tegyen?

Egyelőre semmit. Kuporgott a félhomályban, a szíve sebesen vert, és hallgatózott.

A két férfi az előszobában matatott. Hallotta, amint az egyik odasúgja:

– Gyerünk. Hallom az utcáról a tejest.

– Nincs itt – mondta a másik hang. – Meg kell nézni odafent.

– Hát menj fel. Szedd a lábad!

Will egész teste megfeszült, ahogy meghallotta a legfelső lépcső halk nyikordulását. A férfi nem ütött zajt, de a lépcső bizony nyikorgott. Azután csend. Vékony fénycsík söpört végig a folyosón: Will látta az ajtó résén át.

Mozdult az ajtó. Will megvárta, míg a behatoló megáll a nyitott ajtóban, aztán kirobbant a sötétségből, és belefejelt a férfi gyomrába.

De a macskát egyikük sem látta meg.

Amikor a férfi a legfelső lépcsőre ért, Maxi nesztelenül kisurrant a hálószobából, és megállt, épp a férfi lábszára mögött, hogy mindjárt hozzádörgölőzzön. A férfi edzett volt, egészséges és erős, el tudott volna bánni Will-lel, csakhogy útban volt a macska, és amikor hátralépett, keresztülbotlott rajta. Felkiáltott, hanyatt esett a lépcsőn, és fejét teljes erővel beverte az előszobában álló asztalba.

Will szörnyű csattanást hallott, de nem állt meg: átlendült a korláton, átugrott a lépcső aljában fekvő férfi vonagló testén, felkapta az asztalról a foltozott bevásárlószatyrot, és már kint is volt a házból, mire a másik férfi kilépett a nappali szobából, és csak bámult a gyerek után.

Will még rettenetében és rohantában is elgondolkodott, vajon miért nem ordított utána a másik férfi, miért nem vette üldözőbe. De hamarosan úgyis a nyomában lesznek, az autójukkal meg a mobiltelefonjukkal. Nem tehet egyebet: futnia kell. Látta, amint a tejesember befordul a sarkon, elektromos targoncájának lámpája halványan világít az égre felkúszó hajnali fényben. Will átugrott a kerítésen a szomszéd kertbe, le a ház melletti ösvényen, át a következő kerítésen, át a harmatos gyepen, át a sövényen, a lakótelepet a főúttól elválasztó kusza bokrok, fák között, majd egy bokor alá kúszott, és ott lapult, zihálva, reszketve. Korán volt még, nem ajánlatos mutatkoznia az úton, meg kell várnia, míg elkezdődik a reggeli csúcsforgalom.

Egyre hallotta magában a szörnyű csattanást, ahogy a férfi feje az asztalnak csapódott, maga előtt látta, ahogy a nyaka olyan furcsa módon kifordul, ahogy a végtagjai rángatóznak. Az az ember meghalt. És ő ölte meg.

Nem tudta elhessegetni gondolataiból a képet, pedig muszáj. Épp elég gondolkodnivalója van. Anyja vajon biztonságban van-e? Mrs. Cooper csak nem fogja elárulni?! Még akkor sem, ha ő nem tartja be az ígéretét, és nem állít be néhány nap múlva? Mert most már nem mehet vissza. Hiszen megölt egy embert. És Maxi. Ki fogja etetni? Vajon Maxi aggódik, hogy hova lettek ők ketten?

Vajon megpróbál utánuk jönni?

Percről percre világosabb lett. Most már megnézhette, mi van a szatyorban: anyja pénztárcája, az ügyvéd legutóbbi levele, Dél-Anglia autótérképe, pár tábla csokoládé, fogkrém, néhány zokni és gatya. És a zöld bőr irattárca.

Minden ott volt. Minden terv szerint történik. Csak éppen – megölt egy embert.

Will hétéves korában vette észre, hogy anyja nem olyan, mint a többiek, és hogy neki kell róla gondoskodnia. A szupermarketben voltak, és kitaláltak egy játékot: csak akkor volt szabad valamit a kosárba rakni, amikor senki sem nézett oda. Will kötelessége volt körülnézni, és elsuttogni, hogy – Most! –, anyja pedig lekapott egy dobozt vagy csomagot a polcról, és halkan betette a kocsiba. A kosárban már biztonságban voltak – ugyanis láthatatlanná váltak.

Jó játék volt, sokáig folytatták, mert szombat délelőtt lévén tele volt az üzlet, de ők nagyon ügyesek voltak, és nagyszerű volt köztük az összjáték. Bíztak egymásban. Will nagyon szerette édesanyját, ezt gyakran mondogatta is, és ugyanezt mondta neki is az anyja.

Amikor tehát a pénztárhoz értek, Will izgatott volt és boldog, mert már majdnem nyertek. És amikor édesanyja nem találta a tárcáját, az is csak a játékhoz tartozott, még ha anyja azt mondta is, hogy biztosan az ellenség lopta el; de Will addigra már elfáradt, meg is éhezett, és a mama sem volt már olyan jókedvű, mert igazából megijedt, aztán körbejártak a boltban, és mindent visszaraktak a polcokra, de akkor még jobban kellett vigyázniuk, mert az ellenség a nyomukban volt, a hitelkártya száma alapján, amit az ellenség ismert, hiszen ellopta mama tárcáját…

És Will maga is egyre jobban megijedt. Ráébredt, milyen okos volt az édesanyja, hiszen ebből a valós veszedelemből játékot formált, hogy a kisfia ne ijedjen meg – de most, hogy Will már ismerte az igazságot, neki kellett úgy tennie, mintha nem félne, csak azért, hogy megnyugtassa anyját.

A kisfiú tehát továbbra is úgy tett, mintha még mindig játszanának, hogy anyja ne aggódjon, amiért ő fél, és üres kézzel tértek haza, de legalább megmenekültek az ellenségtől; és különben is Will aztán megtalálta az előszobában az asztalon a tárcát. Hétfőn elmentek a bankba, lezárták anya számláját, és valahol máshol nyitottak újat, a biztonság kedvéért. Így múlt el a veszedelem.

De aztán a következő néhány hónap során Will lassan, kényszeredetten ráébredt, hogy az ellenség nem a külvilágban létezik, hanem anyja elméjében. Ettől még nem volt kevésbé valóságos, sem kevésbé ijesztő vagy veszedelmes; annyit jelentett, hogy még gondosabban kell vigyáznia édesanyjára. És attól a pillanattól fogva a szupermarketben, amikor rádöbbent, hogy szerepet kell játszania, hogy anyja ne aggódjon, Will mindig éberen ügyelt anyja szorongásaira. Annyira szerette, akár az életét adta volna érte, hogy megvédje.

Ami pedig Will apját illeti, ő már olyan rég eltűnt, hogy Will nem is emlékezett rá. Borzasztóan kíváncsi volt az apjára, és kérdésekkel nyaggatta anyját, de mama a legtöbbjére nem tudott válaszolni.

– Gazdag volt?

– Hová ment?

– Miért ment el?

– Meghalt?

– Vissza fog jönni?

– Milyen volt?

Anyja csak az utolsó kérdésre tudott válaszolni. John Parry jóképű férfi volt, bátor és okos tisztje a Királyi Haditengerészetnek, de otthagyta a hadsereget, hogy felfedező legyen, és expedíciókat vezetett a világ távoli részeire. Roppant izgalmas volt ilyeneket hallgatni. Nincs is izgalmasabb, mint ha az embernek felfedező az édesapja! Ettől kezdve Willnek valamennyi kalandban volt egy láthatatlan társa: együtt verekedték át magukat az őserdőn, együtt nézték elernyőzött szemmel a viharos tengert szkúnerjük fedélzetéről, együtt tartották magasra a zseblámpát, hogy rejtelmes feliratokat böngésszenek egy denevérek lakta barlang falán… Nagyon jó barátok voltak, számtalanszor megmentették egymás életét, és a tábortűznél késő éjszakáig beszélgettek, tréfálkoztak.

De ahogy Will növekedett, egyre többet tűnődött. Vajon miért nincs fénykép, ami apját ábrázolná a világnak valamelyik részén, jégcsapokkal a szakállán, sarkvidéki szánon, vagy kúszónövénnyel benőtt romokat tanulmányozva az őserdőben? Semmi sem maradt fenn a számtalan trófeából, különleges tárgyból, amit bizonyára hazahozott? Semmiféle könyv nem örökíti meg a hőstetteit? Anyja nem tudta. De mondott valamit, ami megragadt Will agyában.

– Egy szép napon majd apád nyomdokaiba lépsz. Te is nagy ember leszel. Felöltöd a köpenyét…

Will ugyan nem tudta, mit jelent ez, de az értelmét felfogta, és majd szétvetette a büszkeség. Most már volt célja az életének. Minden játéka valóra válik. Apja él, valahol eltévedt a vadonban, és ő meg fogja menteni, és felölti a köpenyét… Érdemes megküzdeni a nehézségekkel, ha az embernek ilyen nagy cél lebeg a szeme előtt.

Hát megőrizte anyja bajának a titkát. Olykor az asszony nyugodtabb volt, tisztábban gondolkodott, és Will ilyenkor igyekezett megtanulni tőle, hogyan kell bevásárolni, főzni, takarítani, hogy el tudja végezni, amikor anyja megint megzavarodik és retteg. És azt is megtanulta, hogyan kell elrejtőznie, hogyan maradjon észrevétlen az iskolában, hogyan ne vonja magára a szomszédok figyelmét, még akkor sem, amikor anyját annyira elborítja a rettegés és az őrület, hogy beszélni sem bír. Will mindennél jobban félt attól, hogy a hatóság rájön, milyen gond van az asszonnyal, és el fogják vinni, és bedugják valami otthonba, idegenek közé. Ennél minden nehézség csak jobb lehet. Mert anya elméje időnként kitisztult, és megint boldog volt, és nevetett a tulajdon szorongásán, és százszor is megdicsérte kisfiát, amiért olyan jól gondoskodik róla, és csupa szeretet volt, olyan aranyos, hogy nem is lehetett jobb pajtást elképzelni, és Will semmi egyebet nem kívánt, csak kettesben élhessenek, míg a világ világ. Csakhogy akkor jöttek azok az emberek.

Nem a rendőrség, és nem is a szociális gondozók, és nem is voltak bűnözők – már amennyire Will meg tudta ítélni. Nem mondták meg, mit akarnak, akármennyire igyekezett őket távol tartani, és csak az anyjával álltak szóba, pedig éppen akkor megint rosszabb állapotban volt.

De Will az ajtó előtt hallgatózott, és hallotta, amint apja felől kérdezősködnek. Azt tudakolták, hova ment John Parry, és küldött-e azóta haza valamit, és mikor hallott róla utoljára a felesége, és vajon John Parrynek van-e kapcsolata bármilyen külföldi követséggel. Will hallotta, hogy anyja hangja egyre kétségbeesettebb, és a végén beszaladt a szobába, és azt mondta az embereknek, hogy menjenek el azonnal.

Annyira vadul meredt rájuk, hogy egyikük sem nevetett, pedig Will még kisfiú volt. Könnyen leüthették volna, fél kézzel a padlón tarthatták volna, de Will rettenthetetlen volt, és csak úgy sütött belőle a gyűlölet meg a düh.

Hát elmentek. Az epizód hatására Willben persze megerősödött a meggyőződés: apja bajban van valahol, és csak ő segíthet rajta. Már nem játszott kisded játékokat, mert a játékból valóság lett, és neki méltónak kell lennie apjához.

És a férfiak hamarosan visszatértek, és mindenáron azt állították, hogy Will anyja igenis tudna nekik mondani valamit. Akkor jöttek, amikor Will iskolában volt, és egyikük szóval tartotta az anyját odalent, míg a másik átkutatta a hálószobákat. Mama nem is tudta, mit művelnek, de Will korábban hazament, és ott találta őket, és megint nekik rontott, és azok megint elhordták magukat. Láthatólag tudták, hogy nem fog a rendőrséghez fordulni, mert fél, hogy akkor anyját elviszik, és az emberek egyre kitartóbbak lettek. Végül betörtek a házba, amikor Will édesanyjáért ment a parkba: most már olyan rossz állapotba került, hogy szentül hitte, csak akkor mehet haza, ha már minden egyes pad minden egyes lécét megérintette a tó partján. Will segített, hogy hamarabb végezzen. Mire hazaértek, az emberek kocsija éppen kigördült az utcájukból, és bent a házban Will meglátta, hogy mindent átkutattak, feltúrták valamennyi fiókot, szekrényt. Tudta, mit keresnek. A zöld bőrtárca volt édesanyjának legféltettebb kincse; Willnek álmában sem jutott eszébe, hogy belenézzen, és azt sem tudta, hol tartja édesanyja. De azt tudta, hogy a tárcában levelek vannak, és hogy mama néha elolvassa a leveleket, és ilyenkor sírva fakad, és Will édesapját emlegeti. Will azt gondolta, nyilván ezt a tárcát keresik azok az emberek, és tudta, hogy nem várhatja tétlenül, amíg meg is találják.

Először is biztonságos helyet kell keresnie az édesanyjának. Törte a fejét, de nem volt olyan barátja, akit megkérhetett volna, a szomszédok pedig máris gyanút fogtak. Az egyetlen személy, akiben megbízhat, régi zongoratanárnője, Mrs. Cooper.

Mihelyt anyja biztonságba kerül, ő megkeresi azt a zöld bőrtárcát, megnézi, mi van benne, azután elmegy Oxfordba, és ott majd választ talál a kérdéseire. Csakhogy az emberek túlságosan hamar tértek vissza.

És most megölte az egyiket.

Tehát a rendőrség hamarosan keresni fogja.

Will jól megtanulta, hogyan maradjon észrevétlen. És most még jobban kell igyekeznie, hogy ne vegyék észre, ameddig csak lehet, míg vagy ő találja meg apját, vagy amazok. És ha azok találnák meg elsőnek, akkor nem érdekli, akárhányukat kell még megölnie.

Később, éppenséggel már éjfél felé, Will kifelé gyalogolt Oxford városából, negyven mérföldnyire az otthonától. Halálosan fáradt volt. Autóstoppal jött egy darabig, kétszer is buszra szállt, gyalogolt is, és este hatkor érkezett Oxfordba, későn már, hogysem megtehesse, amit kell; egy Burger Kingben evett valamit, aztán moziba ment, hogy elrejtőzzön (hogy mi volt a film, azt már akkor elfelejtette, amikor nézte), és most egy végtelen hosszúságú úton kutyagolt a külvárosokon át, észak felé.

Mindeddig senki sem vette észre. De tudta, hogy hamarosan találnia kell valami helyet, ahol megalhat, mert mennél későbbre jár az idő, annál feltűnőbbé válik.

Az volt a baj, hogy az út mentén sorakozó házak kertje nem kínált búvóhelyet, és a nyitott vidék még messze volt.

Körforgalomhoz érkezett, ahol az északnak tartó út keresztezte a kelet-nyugati oxfordi körutat. Esteledett, gyérült a forgalom, csendes volt az utca, a csinos házakat széles gyep vette körül. A gyep és az út széle között két sor gyertyánfa sorakozott; furcsa fák, sűrű lombkoronájuk tökéletesen szimmetrikus, inkább gyerekrajzra emlékeztettek, mint valódi fára, és az utcai lámpák fényében olyan mesterségesnek látszott az egész utca, mint valami színpadi díszlet. Will már valósággal elkábult kimerültségében. Folytatta volna útját észak felé, vagy éppenséggel leheveredik egy fa alá, hogy ott lepje meg az álom – ám ahogy ott állt és próbálta tisztázni gondolatait, meglátott egy macskát.

Cirmos volt, akárcsak Maxi. Egy kertből ballagott ki az út oxfordi oldalára, ahol Will állt. Will letette szatyrát, kinyújtotta kezét, a macska pedig a kezéhez dörgölőzött, szakasztott, ahogyan Maxi szokott. Persze minden macskának ez a szokása, de Willt mégis elfogta a vágy, hogy sarkon forduljon és hazamenjen, annyira, hogy forró könnyek szöktek a szemébe.

A macska idővel odébb állt. Végtére is éjszaka van, neki járőröznie kell, és itt az egérvadászat ideje. Átbaktatott az úton, a gyertyánfák mögötti bokrok felé, aztán megtorpant.

Will észrevette, hogy a macska igen különösen viselkedik. Kinyújtotta a mancsát, hogy valamit megtapogasson a levegőben maga előtt, valamit, amit Will nem látott. Azután hátraugrott, felpúposította a hátát, amin égnek állt a szőr, a farka felmeredt. Will ismerte a macskák viselkedését. Most már jobban figyelte, ahogy a macska megint megközelíti azt a helyet, egy üres fűfoltot a gyertyánfák meg a kerti sövény között, és újra megtapogatja a levegőt.

Aztán megint hátraugrott, de ezúttal nem olyan messze és nem olyan riadtan. És még néhány másodpercnyi szimatolás, tapogatás, bajuszrángás után a kíváncsiság legyőzte az óvatosságot. A macska előrelépett – és eltűnt.

Will pislogott. Aztán csak állt, mozdulatlanul meghúzódva a legközelebbi fa törzse mellett. Egy teherautó közeledett a körforgalomban; fényszórója végigsöpört a gyereken. Amikor elment, Will átvágott az úton, de szemét le nem vette arról a helyről, amelyet a macska vizsgálgatott. Nem volt könnyű; nem volt semmiféle határozott pont, de amikor odaért, és alaposabban megnézte, már meg is látta.

Legalábbis bizonyos szögből meglátta. Olyan volt, mintha kivágtak volna egy darabot a levegőből, vagy két méterre az út szélétől – egy nagyjából négyszögletes darabot, aminek egy méter sem volt az oldala. Ha az ember egy vonalban volt a folttal, vagyis az élével, jóformán láthatatlan volt, hátulról pedig teljesen láthatatlan. Csak az úthoz legközelebbi oldalról lehetett látni, és még onnan sem könnyen, mert ha átnézett rajta az ember, pontosan ugyanazt látta, ami az innenső oldalán terült el: egy darabka gyepet, amit megvilágít egy utcai lámpa. De Willnek szemernyi kételye sem volt afelől, hogy az a darabka gyep a túloldalon – egy másik világhoz tartozik.

Maga sem tudta volna megmondani, miért. Első pillantásra tudta, éppoly határozottan, mint azt, hogy a tűz éget, és a csokoládé édes. Will valami egészen, merőben, teljesen idegen dologra nézett.

És éppen ez csábította arra, hogy lehajoljon, és benézzen a nyíláson. Amit látott, attól valósággal megszédült, és a szíve olyan hevesen vert, hogy majd kiugrott a helyéből – de egy pillanatig sem tétovázott. Átdobta a szatyrát, aztán maga is átmászott az ő világán vágott lyukon a másik világba.

Fasorban találta magát. Csakhogy ezek nem gyertyánfák voltak: magas pálmák sora, és közöttük, akárcsak Oxfordban, gyep. A fasor széles körút közepén húzódott, kétoldalt kávézók, kis üzletek, mind fényesen kivilágítva, mind nyitva, és mind tökéletesen néma és néptelen a sűrűn csillagos égbolt alatt. A forró éjszakát virágillat járta át, messziről a tenger sós szaga érzett.

Will óvatosan körülnézett. Mögötte a telihold fénye távoli zöld dombokra hullott, a lankákon és a dombok tövében házak álltak, nagy kertek közepén, egy tágas parkban facsoportok között fehéren világított egy klasszikus templom.

És Will mellett ott volt az az üres folt a levegőben; erről az oldalról éppoly nehezen lehetett látni – de kétségtelenül ott volt. Lehajolt, átnézett, és meglátta az utat Oxfordban, a maga világát. Megborzongott és elfordult: akármi legyen ez az új világ, egész biztosan jobb, mint az, amit az imént elhagyott. Úgy érezte, mintha álmodna, ugyanakkor ébren is volna. Felállt, körülnézett – kereste útikalauzát, a macskát.

De sehol sem látta. Nyilván már kutatóútra indult a barátságosan hívogató kivilágított kávézók mögött a keskeny utcákon, a kertekben. Will felemelte foltozott szatyrát, és átvágott az úton a kávézók felé, lassan, óvatos léptekkel – hátha mindjárt eltűnik minden.

Olyan volt itt a levegő, mint a Földközi-tenger vagy a Karib-tenger vidékén. Will ugyan sohasem volt még Anglián kívül, nem tudta semmi ismerős tájjal összehasonlítani, de tudta, hogy ez olyan hely, ahol az emberek késő este kijönnek, esznek, isznak, táncolnak, élvezik a zenét. Csakhogy itt nincs egy teremtett lélek sem, és nyomasztó a csend.

Az első sarkon egy kávézóhoz érkezett, kis zöld asztalok álltak a járdán, bent fémtetejű pult és eszpresszógép. Némelyik asztalon félig üres poharak álltak; egy hamutartóban cigarettavég füstölgött; egy tányér rizottó mellett, kosárban, deszkává száradt zsemlék.

Will elvett egy üveg limonádét a pult mögötti hűtőből, majd egy pillanatnyi gondolkodás után bedobott egy pénzdarabot a kasszába. Mihelyt becsukta, ki is nyitotta mindjárt, mert arra gondolt, ha meglátja, milyen pénz van benne, talán kiderül, hogy hová is került. A pénznek „korona" volt a neve, de ennél többet nem sikerült kiderítenie.

Visszatette a pénzt, a pulthoz erősített nyitóval kinyitotta az üveget, aztán kiment és végigballagott az utcán, a körúttal ellentétes irányban. Kis fűszerüzletek, pékségek álltak ékszerészek és virágüzletek és magánházakba nyíló gyöngyfüggönyös ajtók között, a kovácsoltvas balkonokról virágözön omlott a keskeny járda fölé, és itt is mélységes volt a csend.

Az utcák lefele tartottak, és hamarosan széles sugárútba torkolltak, ahol megint sudár pálmák nyújtóztak az ég felé; leveleiken megcsillant az utcai lámpák fénye. És a sugárút túloldalán ott volt a tenger.

Will kikötőben találta magát, amelyet balról kő hullámtörő szegélyezett, jobboldalt pedig, virágzó fák és bokrok között, egy ragyogóan kivilágított nagy épület állt, kőoszlopokkal, széles lépcsővel, cifra balkonokkal.

A kikötőben egy-két evezős csónak horgonyozott, a hullámtörő mögött a nyugodt tengeren megcsillant a csillagok fénye.

Will fáradtságát mintha elfújták volna. Tökéletesen éber volt, és nem győzött csodálkozni. A keskeny utcákon ballagva időnként megtapintott egy falat, egy ajtót vagy a virágokat egy ládában – de minden szilárd volt, és meggyőző. Most legszívesebben az elébe táruló tájat tapintotta volna meg, mert a szemével be sem tudta fogni az egészet. Csak állt, némán, mélyeket lélegzett, és szinte elfogta a félelem.

Észrevette, hogy még mindig szorongatja a kávézóból elhozott üveget. Ivott belőle – épp az volt, aminek mondta magát: jégbe hűtött limonádé. Nagyon ízlett, mert igen meleg volt az éjszaka.

Will elindult jobb felé, szállodák előtt, ahol a fényesen kivilágított bejáratok fölé tarka ernyő borult, és valóságos zuhatagban omlott le a bougainvillea, majd egy kerttel körülvett, kiszögellő partszakaszhoz érkezett. A fák között álló díszes homlokzatú, fényesen kivilágított épület talán kaszinó volt, de akár operaház is lehetett. Az oleanderfákon lámpások függtek, köztük ösvények kanyarogtak, de itt is tökéletes némaság uralkodott: nem daloltak éjszakai madarak, nem zümmögtek bogarak, nem hallatszott semmi nesz, csak Will lépteinek halk koppanása.

A parton, a kertet szegélyező pálmafákon túl szabályosan, halkan törtek meg a kis hullámok. Már feleúton volt a dagály – vagy az apály? –, és egy sor vízibicikli nyugodott a lágy, fehér homokon, a vízvonal fölött. Néhány másodpercenként kicsiny hullám gördült át a tenger szélén, aztán megint visszahúzódott. A nyugodt vízen vagy ötvenméternyire ugródeszka emelkedett.

Will leült az egyik vízibicikli peremére, lerúgta olcsó, foszladozó tornacipőjét, zokniját, megbillegtette izzadt, görcsbe húzódott lábujjait, és lábát mélyen a homokba fúrta. Néhány pillanat múlva ledobott magáról mindent, és besétált a tengerbe.

Roppant kellemes volt a víz, nem túl hideg, nem is túl meleg. Will kitapicskolt az ugródeszkához, felhúzódzkodott, letelepedett, és visszanézett a városra. Jobbra a hullámtörő ölelésében feküdt a kikötő. Azon túl, úgy egy mérföldnyire, piros-fehér csíkos világítótorony magasodott. Túl a világítótornyon pedig halványan emelkedtek a távoli szirtek, és azokon is túl a lankás hegyoldal, amit onnan látott, ahol átjött ebbe a világba.

Közelebb a kaszinó kertjének lámpással megvilágított fái, a város utcái meg a tengerpart, a szállodákkal, kávéházakkal, kivilágított üzletekkel – és mind néma, és mind néptelen.

És biztonságos. Ide senki sem követheti; a férfi, aki átkutatta a házukat, nem tudhatja, hova lett; a rendőrség sosem akadhat a nyomára. Egy egész világ a rejtekhelye.

Amióta reggel kirohant a házukból, most először érezte magát biztonságban. Megint megszomjazott, és meg is éhezett, hiszen abban a másik világban evett utoljára. Visszacsusszant a vízbe, lassan kiúszott a partra, felvette a gatyáját, a többi holmiját meg betette a szatyorba. Az üres üveget az első szemétkosárba pottyantotta, aztán mezítláb ballagott a járdán a kikötő felé.

Amikor kicsit megszáradt a bőre, felhúzta farmerját, és körülnézett, hol találhatna valami ennivalót. A szállodák túlságosan előkelőnek látszottak. Az elsőbe benézett, de olyan pompás volt az előcsarnok, hogy kényelmetlenül érezte magát, és inkább továbbment a parton, míg egy kis kávézót nem talált, amit megfelelőnek ítélt. Maga sem tudta, miért; nagyon hasonlított tucatnyi másikhoz, az emeleti balkonon virágcserepek álltak, kint a járdán asztalok, székek – de Will úgy érezte, itt szívesen fogadják.

A pult mögött a falon ökölvívók fényképe lógott, meg egy szélesen vigyorgó harmonikás szignált plakátja. Hátul konyha; onnan ajtó nyílt egy virágmintás szőnyeggel borított keskeny lépcsőre.

Will halkan felment a kis lépcsőfordulóra, és benyitott az első ajtón. A szoba az utcára nézett. Fülledt meleg volt odabent, de Will kinyitotta a balkonra nyíló üvegajtót, és bebocsátotta az éjszakai levegőt. A kicsiny szobában túlságosan nagy, kopott bútorok álltak, de tiszta volt, és kényelmes. Vendégszerető emberek lakhatnak itt. Egy kis polcon könyvek álltak, az asztalon képes újságok meg pár fénykép, keretben.

Will kiment, és benézett a többi helyiségbe: kis fürdőszoba, egy hálószoba, franciaággyal.

Valami megbizsergette a bőrét, mielőtt benyitott volna az utolsó ajtón. Sebesen vert a szíve. Nem volt benne bizonyos, hogy hallott-e bentről neszt, de valami azt súgta, hogy a szoba nem üres. Milyen fura, gondolta, a nap úgy kezdődött, hogy valaki állt egy sötét szoba előtt, ő maga pedig odabent várt; most pedig éppen fordított a helyzet…

És ahogy ezen elmélkedett, felpattant az ajtó, és valami rávetette magát Willre, mint holmi vadállat.

De Willt idejében figyelmeztette az emlékezete, és nem állt egészen közel az ajtóhoz, úgyhogy nem esett hanyatt. Keményen küszködött, térddel, fejjel, ököllel, erős karjaival, míg az a fiú… az a lány…

Egy lány. Nagyjából vele egykorú, vadul vicsorog, rongyos, koszos ruhában, vézna, csupasz végtagokkal.

A lány rádöbbent, kivel áll szemben, hátraugrott, és lekuporodott a sötét lépcsőforduló sarkában, mint egy ugrásra kész vadmacska. És Will nagy meglepetésére volt is mellette egy macska: csíkos bundájú, hatalmas jószág, a szőre égnek állt, fogát vicsorította, farka az égnek meredt.

A lány a macska hátára tette kezét, de egy pillanatra sem vette le a szemét Willről. Will lassan felállt.

– Ki vagy?

– Aranyszájú Lyra – válaszolt a lány.

– Itt laksz?

– Nem én! – vágta oda a lány.

– Miféle hely ez? Milyen város?

– Nemtom.

– Honnan kerülsz ide?

– Az én világomból. A szomszédból. Hol a daimónod?

Will szeme kitágult. Aztán észrevette, hogy a macskával valami fura történik: a lány karjába ugrott, és ott megváltozott az alakja. Egyszeriben vörösesbarna menyét lett belőle, a nyaka meg a hasa vajszínű, és éppoly vadul bámult Willre, mint a lány.

De aztán még valamit észrevett Will: a lány is, a menyét is szörnyen fél tőle, mintha kísértet volna.

– Nekem nincs semmiféle démonom – mondta. – Nem tudom, miről beszélsz. – Aztán észbe kapott: – Talán ez itt a te démonod?

A lány lassan felállt. A menyét a nyaka köré kanyarodott, sötét szemét egy pillanatra sem vette le Will arcáról.

– De hiszen te élsz – mondta félig-meddig hitetlenül a lány. – Te nem is… te nem vagy…

– Will Parry a nevem – mondta a fiú. – Nem tudom, miket beszélsz itt össze démonokról. Az én világomban a démon… Hát szóval az majdnem ördögöt jelent. Valami gonoszat.

– A te világodban? Mármint… ez itt nem a te világod?

– Nem. Én csak az imént… találtam ide a miénkből. Biztos éppúgy szomszédos ezzel a világgal, mint a tiétek.

A lány kissé megnyugodott, de továbbra is merőn figyelte a fiút, az pedig nem szólt, megőrizte a nyugalmát, mintha csak a lány idegen macska volna, akivel meg akar barátkozni.

– Láttál valaki mást ebben a városban? – kérdezte Will.

– Nem én.

– Mióta vagy itt?

– Nemtom. Pár napja. Nem emlékszem.

– És miért jöttél ide?

– Mert a Port keresem – válaszolt a lány.

– Port? Milyen Port? Aranyport?

A lány szeme elkeskenyedett. Nem szólt. Will elfordult, hogy lemenjen a lépcsőn.

– Éhes vagyok – mondta. – Van valami kaja a konyhában?

– Nemtom… – válaszolt a lány, és óvatos távolságból elindult Will után.

A konyhában Will talált csirkét, hagymát, paprikát; minden nyers volt, és a hőségben bizony kellemetlenül szagos. Behajította az egészet a szemetesvödörbe.

– Nem ettél semmit? – kérdezte, és kinyitotta a hűtőszekrényt. Lyra benézett a frizsiderbe.

– Nem is vettem észre – mondta. – Jé! Milyen hideg…

Daimónja megint alakot változtatott: tarka pillangó lett belőle, berebbent a hűtőszekrénybe, aztán megint ki, és letelepedett a lány vállára. Lassan rezegtette szárnyát. Will tudta, hogy nem illik bámulni, de a feje zúgott a sok furcsaságtól.

– Nem láttál még frizsidert? – kérdezte.

Talált egy doboz kólát, és odaadta a lánynak, aztán kivett a hűtőből egy tálca tojást. A lány élvezettel szorongatta a kólásdobozt.

– Na, idd ki – mondta Will.

A lány a dobozra nézett; összevonta szemöldökét. Nem tudta, hogyan nyissa ki. Will lepattintotta a doboz fedelét, kibuggyant a habzó folyadék. A lány gyanakodva megnyalogatta, a szeme nagyra tágult.

– Ez jó? – kérdezte. Félig reménykedő, félig félénk volt a hangja.

– Hát persze. Úgy látszik, ebben a világban is ismerik a kólát. Figyelj, iszom belőle, hogy lásd, nem méreg.

Kinyitott még egy dobozt. Mihelyt belekortyolt, a lány követte a példáját. Láthatólag szomjas volt. Olyan gyorsan ivott, hogy a buborék az orrába szökött, a lány felhorkant, böffentett, és haragosan viszonozta Will rosszalló pillantását.

– Csinálok rántottát – mondta Will. – Kérsz te is?

– Nemtom, mi az.

– Hát akkor nézd, hogyan csinálom. De látok ott egy babkonzervet, ha ahhoz nagyobb gusztusod van.

– Nemtom, milyen az.

Will megmutatta a konzervdobozt. A lány megpróbálta felpattintani a tetejét, mint a kólásdobozét.

– Ehhez konzervnyitó kell – magyarázta Will. – Nálatok nem ismerik a konzervnyitót?

– Nálunk a cselédek főznek – jelentette ki fensőbbségesen a lány.

– Nézd meg ott a fiókban.

A lány az evőeszköz között kotorászott, míg Will feltört hat tojást, és villával felverte.

– Az ott – mutatta Will. – A piros nyelű. Hozd ide. – Kilyukasztotta a konzervdobozt, és megmutatta, hogyan kell kinyitni.

– Most vedd le a kampóról azt a kis serpenyőt, és öntsd bele a babot – mondta. A lány megszaglászta a babot, tekintetében megint elegyedett a gyanakvás és az öröm. A konzervbabot a serpenyőbe öntötte, és lenyalogatta az ujját, aztán nézte, amint Will megsózza-borsozza a tojást, majd a hűtőszekrényből kivesz egy csomag vajat, és egy darabot egy öntöttvas serpenyőbe dob. Will a pult mögött gyufát keresett, és amikor visszafordult, látta, hogy a lány belenyúl a felvert tojásba a piszkos ujjával, és mohón lenyalogatja. Daimónja, megint macska alakjában, szintén beledugta a mancsát, de menten meghátrált, amikor Will közelebb lépett.

– Előbb meg kell sütni – húzta el Will a serpenyőt. – Mikor ettél utoljára?

– Apám házában. Svalbardon – felelt a lány. – Nemtom, hány napja. Jó régen. Itt találtam kenyeret, azt ettem.

Will meggyújtotta a gázt, felolvasztotta a vajat, beleöntötte a tojást, és végigfuttatta a serpenyő alján. A lány mohó pillantással figyelte, amint a fiú ide-oda mozgatja a serpenyőt, hogy egyenletesen süljön a massza.

Amikor elkészült a rántotta, Will falapáttal kettévágta.

– Keress két tányért – mondta, és Lyra engedelmeskedett.

Láthatólag nem bánta, ha utasítgatják, ha értelmet talált a parancsban. Will kiküldte, tisztítson le egy asztalt a kávézó előtt, majd kivitte az ételt, az evőeszközt, aztán letelepedtek, kissé félszegen.

Lyra fél perc alatt eltüntette a maga adagját, aztán fészkelődött, hintázott a székével, a fonott ülés plasztikcsíkjait tépdeste, várta, hogy Will is végezzen az evéssel. Lyra daimónja megint alakot váltott: tengelice lett, láthatatlan morzsákat csipegetett az asztal tetejéről.

Will a bab nagy részét a lánynak adta, de még így is lassabban végzett az adagjával, mint Lyra. Előttük a kikötő, a fények az üres körút mentén, a csillagok fent, a sötét égen – minden csendbe burkolózott, mintha semmi más nem volna a világon.

Willnek egész idő alatt a lányon járt az esze. Kicsi volt, sovány, de erős, és úgy harcolt, akár a tigris; Will ökle nyomán jókora véraláfutás támadt az arcán, de oda se bagózott. Néha olyan, mint egy ötéves gyerek – amikor megkóstolta például a kólát –, néha meg szomorú és komoly, mintha ötven is elmúlt volna. A szeme halványkék, a haja sötétszőke – jó volna, ha megmosná; mivelhogy igencsak mocskos, és a szaga arról árulkodik, hogy napok óta nem tisztálkodott.

– Laura…? Lara…? – szólalt meg Will.

– Lyra.

– Lyra… hol van a ti világotok? Hogy kerültél ide?

– Gyalog – vont vállat Lyra. – Tisztára ködös volt. Nem tudtam, hova megyek. Illetve annyit tudtam, hogy kifelé megyek a világomból. De ezt itt csak akkor láttam meg, amikor a köd felszállt. Akkor egyszer csak itt találtam magam.

– És miféle port emlegettél?

– Ja. A Por. Mindent meg kell tudnom róla. De ez a világ tisztára üres. Nincs kitől kérdezősködni. Már itt vagyok… Nemtom. Talán három napja. Vagy négy. És nincs itt egy lélek se.

– És mit akarsz megtudni a porról?

– Különleges Por – mondta kurtán a lány. – Nem olyan, mint a közönséges por.

A daimón megint alakot váltott. Egy szempillantás alatt tengelicéből patkány lett, jókora, szénfekete, vörös szemű patkány. Will tágra nyílt szemmel meredt rá.

– Neked is van daimónod – jelentette ki ellentmondást nem tűrő hangon a lány. – Csak éppen benned van.

Erre Will nem tudott mit válaszolni.

– Igenis van – folytatta Lyra. – Különben nem volnál ember. Hanem… félholt volnál. Láttunk egy srácot, akitől elvágták a daimónját. Te nem vagy olyan. Még ha nem tudsz róla, akkor is van. Először megijedtünk tőled, amikor megláttunk. Mintha valami kísértetféle volnál. De aztán láttuk, hogy nem is vagy az.

– Láttátok? Kik?

– Hát én meg Pantalaimon. Mi. A daimónod nincs külön tőled. Ő te vagy. Egy részed. Egymás részei vagytok. Nincs a ti világotokban senki, aki olyan, mint mi? Mindenki belül hordja a daimónját?

Will csak nézte kettejüket, a sovány, kék szemű lányt, karjában a fekete patkány daimónnal, és nagyon-nagyon magányosnak érezte magát.

– Fáradt vagyok. Lefekszem – mondta. – Itt maradsz ebben a városban?

– Nemtom. Muszáj többet megtudnom arról, amit keresek. Biztosan vannak itt is tudósok. Csak akad valaki, aki tud róla!

– De talán nem ebben a világban. Én egy Oxford nevű helyről kerültem ide. Ott rengeteg tudós van, ha épp olyanokat keresel.

– Oxford? – kiáltott fel a lány. – De hiszen én onnan jövök!

– Hát nálatok is van Oxford? Mert te nem a mi világunkból jössz, igaz?

– Hát persze hogy nem. De az én világomban is van Oxford. És mind a ketten angolul beszélünk, nem? Biztos sok más is hasonlít. Te hogy kerültél át? Valami hídon?

– Nem. Egy olyan ablakféle volt a levegőben.

– Mutasd meg!

Will megrázta a fejét.

– Most nem. Aludni akarok. Különben is éjszaka van.

– Hát akkor mutasd meg holnap reggel!

– Rendben, megmutatom. De nekem is van dolgom. A tudósaidat keresd meg egyedül.

– Nem nagy ügy – mondta Lyra. – Ismerem a tudósokat, akár a tenyeremet.

Will összerakta a tányérokat és felállt.

– Én főztem, te mosogatsz.

– Mosogassak? – nézett rá hitetlenül Lyra. – Minek? Van elég tiszta edény! Különben sem vagyok cseléd. Tudod, mikor fogok mosogatni!

– Jó, akkor nem mutatom meg, hol juthatsz át.

– Majd megtalálom magam.

– Azt ugyan keresheted. Száz évig se találsz rá. Figyelj. Nem tudom, meddig maradhatunk itt. Ennünk muszáj, hát megesszük, amit itt találunk, de utána rendet rakunk és kitakarítunk, mert úgy való. Szépen el fogsz mosogatni. Nem hagyhatunk magunk után disznóólat. Most lefekszem. A másik szobában. Majd reggel találkozunk.

Bement, ujjával meg a foltozott szatyorból kihalászott fogkrémmel megmosta a fogát, a széles ágyra zuhant, és a következő pillanatban már aludt is.

Lyra kelletlenül behordta az edényt a konyhába, a csap alá tartotta, és addig dörzsölte egy ronggyal, amíg tisztának nem látszott. Ugyanezt elvégezte az evőeszközzel is, de a serpenyőnél már nem működött a dolog, hát keresett egy darab szappant, és azzal dörzsölte, amíg valamennyivel tisztábbnak nem látszott. Azután egy másik ronggyal eltörölgetett mindent, és szép rendesen lerakta a szárítótálcára.

Megint megszomjazott, meg aztán szívesen próbálkozott volna újra a konzervnyitással. Felpattintott még egy kólát, és felvitte. Will ajtaja előtt hallgatózott, de nem hallott semmit. Lábujjhegyen beosont a másik szobába, és párnája alól kiszedte az aletiométert.

Nem kellett Will közelében lennie, hogy kérdezzen felőle, de mindenképpen meg akarta nézni, hát olyan halkan fordította el a kilincset, ahogy csak tudta, és belopózott a fiú szobájába.

Egy tengerparti lámpa éppen bevilágított a szobába. A mennyezetről visszaverődő fényben Lyra lenézett az alvó fiúra. Álmában összevonta a szemöldökét, arcán veríték fénylett. Erős, izmos, nem sokkal idősebb őnála, de látszik, hogy erőteljes férfi lesz belőle egyszer. Mennyivel könnyebb volna, ha látható lenne a daimónja! Vajon milyen formát öltene, és vajon megállapodott-e már? Akármilyen, a természete nyilván vad, de udvarias és – boldogtalan.

Lyra az ablakhoz osont. Az utcai lámpa fényénél gondosan beállította az aletiométert, és gondolatait kérdéssé formálta. A tű körbelendült a számlapon, meg-megállt, majd megint nekilendült, olyan sebesen, hogy alig bírta követni. Ki ez a fiú? – kérdezte Lyra. Barát vagy ellenség?

És az aletiométer válaszolt: Gyilkos.

A válasz láttán Lyra megkönnyebbült. A fiú tud ennivalót szerezni, és meg fogja mutatni, hogyan érheti el Oxfordot. Ezek hasznos tulajdonságok, de attól még lehet megbízhatatlan vagy gyáva. Egy gyilkos viszont méltó útitárs. Olyan biztonságban érezte magát, mint Iorek Byrnisonnal, a páncélos medvével. Behajtotta a nyitott ablakon a zsalut, hogy a reggeli nap ne tűzzön a fiú arcára, aztán lábujjhegyen kiosont a szobából.

2.
Boszorkányok között

SERAFINA PEKKALA, a boszorkány – aki kiszabadította Lyrát és a többi gyereket a bolvangari kísérleti állomásról és Svalbard szigetére röpítette – igen nagy gondban volt. A légköri zavarok, amelyek Lord Asrielnek a svalbardi száműzetéséből való menekülését követték, Serafinát és társnőit messzire röpítették a szigetről, sok-sok mérföldnyire a befagyott tenger fölé. Néhányuknak sikerült megmaradnia Lee Scoresby, a texasi aeronauta sérült léggömbjénél, de maga Serafina magasra hányódott a ködrétegekben, melyek nyomban begördültek a nyíláson, amit Lord Asriel kísérlete vágott az égbolton.

Mire megint irányítani tudta röptét, Lyra volt az első gondolata; semmit sem tudott ugyanis a bitorló medvekirály meg az igazi, Iorek Byrnison közötti párviadalról, sem arról, hogy utána mi történt Lyrával.

Keresni kezdte hát; felhőfenyőágán átrepült a felhős, arannyal árnyalt levegőn, daimónja, Kaisa, a szürke lúd társaságában. Visszafelé szálltak, Svalbard irányába, órák hosszat lebegtek a különös fényekkel-árnyakkal zsúfolt égbolt alatt. Abból, ahogyan a nyugtalanító fény villózott a bőrén, Serafina Pekkala tudta, hogy egy másik világból származik.

Kis idő elteltével megszólalt Kaisa:

– Oda nézz! Egy boszorkány daimón! Eltévedt…

Serafina Pekkala átnézett a ködgomolyokon, és meglátott egy küszvágó csért: körözött, rikoltozott a párás fénypászmák között. Megfordultak és a madár felé repültek. Közeledtükre riadtan felszökkent, de Serafina Pekkala a barátság jelét mutatta, és a madár lehuppant melléjük.

– Melyik nemzetségből vagy? – kérdezte Serafina Pekkala.

– Taymyrból – válaszolta a madár. – A boszorkányomat elfogták… A társainkat elkergették! Eltévedtem…

– Ki fogta el a boszorkányodat?

– Az a nő a majom daimónnal, Bolvangarból… Segíts! Segíts nekünk! Úgy félek!

– A nemzetséged szövetségben volt a gyermekvágókkal?

– Igen, amíg rá nem jöttünk, mit művelnek… A bolvangari csata után elkergettek bennünket, de a boszorkányomat elfogták… Egy hajón tartják fogva… Mit tehetek? Hív engem, és én nem találom! Ó, segíts, kérlek, segíts!

– Csönd! – szólt Kaisa, a lúd daimón. – Figyelj, mi van odalent.

Alacsonyabbra siklottak, és feszülten figyeltek. Serafina Pekkala hamarosan kivette egy gázmotor lüktetését, amelyet eltompított a köd.

– Ilyen ködben nem lehet hajót kormányozni – mondta Kaisa. – Mit művelhetnek?

– Ez kisebb, mint a hajómotor – mondta Serafina Pekkala.

És ebben a pillanatban új hang hallatszott, más irányból: mély, kegyetlen, rezgő dobogás, mintha irdatlan tengeri szörny szólna a mélységből. Néhány másodpercig harsogott, azután hirtelen elhallgatott.

– A hajó ködkürtje – mondta Serafina Pekkala.

Körözve a víz fölé szálltak, és keresték a motor hangját. Hirtelen rátaláltak, mert nem minden ködfolt volt egyformán sűrű, és a boszorkány épp idejében szökkent el szem elől, amikor egy motoros bárka pöfögött át lassan a nyirkos lég pamatain. Lassú, olajos tajtékot vert, mintha a víz lusta volna, hogy felemelkedjen.

Odafent körbelendültek, a csér daimón valósággal tapadt hozzájuk, akár anyjához a gyermek, és figyelték, amint a kormányos igazít valamit az irányon, majd ismét felbődült a ködkürt. A bárka orrán a lámpás alig néhány méternyire világította csak meg előtte a ködöt.

– Azt mondtad, hogy vannak még boszorkányok, akik segítenek ezeknek? – kérdezte az elveszett daimóntól Serafina Pekkala.

– Azt hiszem, néhány renegát volgorszki boszorkány… hacsak ők is el nem menekültek – mondta a csér. – Mit akarsz csinálni? Megkeresed a boszorkányomat?

– Meg. De te maradj most Kaisával.

Serafina Pekkala leröppent a motoros bárka felé, és leszállt a pultra, éppen a kormányos mögött. Annak sirály daimónja felrikoltott, és a férfi hátranézett.

– Hát te aztán nem sietted el a dolgot, mi? – mordult fel. – Na, nyomás, szállj fel és vezess be minket a kikötőbe.

Serafina Pekkala nyomban felszállt. A csel bevált; még segít nekik néhány boszorkány, és a kormányos őt is közülük valónak vélte. A kikötő bal felé esik, emlékezett, és a kikötői fény vörös. Addig keresgélt a ködben, míg alig százméternyire meg nem pillantotta a párás fényt. Visszaröppent, a bárka fölött lebegve irányította a kormányost, aki csigatempóra lassított, és bevitte a bárkát a vízvonal fölött függő hágcsóhoz. A kormányos kiáltott, egy tengerész kötelet dobott le, egy másik sietve lekúszott a hágcsón, hogy a kötelet a bárkához erősítse.

Serafina Pekkala felröppent a hajó korlátjához, és a mentőcsónakok árnyékába húzódott. Más boszorkányt nem látott, de nyilván az égen járőröznek; Kaisa tudni fogja, mi a dolga.

Odalent egy utas éppen elhagyta a bárkát, és felmászott a hágcsón. Bundába burkolózott, a fején csuklya. Alig ért a fedélzetre, egy aranymajom daimón szökkent könnyedén a korlátra, és körülnézett. Fekete szeméből csak úgy sugárzott a rosszindulat. Serafinának elakadt a lélegzete: a bundába burkolózott alak Mrs. Coulter volt.

Egy fekete ruhás férfi sietett eléje a fedélzeten, aztán körülnézett, mintha még valakit várna.

– Lord Boreal… – kezdte.

Mrs. Coulter azonban félbeszakította.

– Máshová ment. Elkezdték már a kínzást?

– Igen, Mrs. Coulter – hangzott a válasz –, csakhogy…

– Azt mondtam, várjanak! – förmedt rá az asszony. – Engedetlenkednek?! Úgy látom, nincs kellő fegyelem ezen a hajón.

Hátralökte csuklyáját. Serafina Pekkala jól látta az arcát a sárga fényben: büszke, szenvedélyes, és – a boszorkány szemében – oly fiatal.

– Hol a többi boszorkány? – tudakolta Mrs. Coulter.

– Elmentek, madame – felelt a fekete ruhás férfi. – Hazamenekültek.

– De egy boszorkány hozta be a bárkát – mondta Mrs. Coulter. – Az hová lett?

Serafina hátrahúzódott; a bárka kormányosa nyilván nem értesült a dolgok legújabb állásáról. A pap zavartan körülnézett, de Mrs. Coulter túlságosan türelmetlen volt, futó pillantást vetett a fedélzetre, megrázta a fejét, és daimónjával besietett a nyitott ajtón, ahonnan sárga fény áradt. A férfi követte. Serafina Pekkala körülnézett, hogy megállapítsa helyzetét.

Egy ventilátor mögött rejtőzött a fedélzet egy keskeny részén, a korlát és a hajó központi parancshídháza között; ezen a szinten, a híd és a hajókémény között volt a szalon, amelynek valódi ablakai voltak, nemcsak ökörszemablakok, és három irányba nyíltak. Oda mentek be amazok az imént. A ködgyöngyös korlátra fény hullott az ablakokból, halványan megvilágítva az előárbocot meg a vitorlavászonnal letakart hombárszádot. Minden csuromvizes volt, és lassan merevvé fagyott. Serafinát senki sem láthatta búvóhelyén, de ha ő akar többet látni, elő kell merészkednie.

A felhőfenyőágával elmenekülhet, a késével meg az íjával harcolhat. A fenyőágat a ventilátor mögé rejtette, és végigsurrant a fedélzeten, az első ablakig. Azt pára fedte, nem lehetett belátni, és hangokat sem hallott. Megint visszahúzódott az árnyékba.

Egyetlen dolgot tehet; nem szívesen vállalkozott rá, mert roppant kockázatos, és nagyon kimerülne tőle – de nem volt választása. Egy bizonyos varázslattal láthatatlanná teheti magát. A teljes láthatatlanság persze lehetetlen: ez lelki mágia, egyfajta erőltetett szemérem, aminek révén a varázslat művelője nem lesz láthatatlan, csak éppen nem veszik észre. Ha kellő erőfeszítéssel tartani tudja ezt az állapotot, átmehet egy zsúfolt szobán, vagy lépkedhet egy magányos utas oldalán, és nem veszik észre.

Összpontosította hát akaratát, hogy elhárítsa magáról a figyelmet. Jó néhány percbe beletelt, mire elégedett volt az eredménnyel. Kipróbálta: kilépett búvóhelyéről, és odaplántálta magát egy tengerész elé, aki egy szerszámosládával közeledett a fedélzeten. A férfi félrelépett, hogy kikerülje, de egyetlen pillantást sem vetett rá. Nagyszerű.

Serafina Pekkala a fényesen kivilágított szalon ajtajához lépett, benyitott – a helyiség üres volt. A külső ajtót nyitva hagyta, hogy szükség esetén kimenekülhessen. A helyiség túlsó végében is ajtót látott, amely a hajó mélyére vezető lépcsőre nyílt. Lement, és keskeny folyosón találta magát, amelyen fehérre mázolt csövek futottak végig, és fentről anbárlámpa fénye világította meg. A folyosó egyenesen vezetett a hajótest hosszában, két oldalán ajtók nyíltak. Csendben végigment a folyosón; fülelt, amíg hangokat nem hallott. Úgy hangzott, mintha éppen valamilyen tanácskozás folyna. Benyitott, belépett.

Tucatnyian ültek körül egy nagy asztalt. Egyik-másik szórakozott pillantást vetett Serafina Pekkalára, de menten el is felejtette. A boszorkány csendesen megállt az ajtó mellett, és figyelt. Az ülésen egy bíborosi talárt viselő idősebb férfi elnökölt, a többi is papfélének látszott. Mrs. Coulter volt az egyetlen nő. Bundáját a széke támlájára vetette, arca kipirult a hajó gyomrának melegében. Serafina Pekkala figyelmesen körülnézett, és még valakit megpillantott: egy keskeny arcú férfi, béka daimónnal, egy bőrkötésű könyvekkel és elsárgult papírok halmával megrakott asztalnál ült. Talán írnok vagy titkár, gondolta a boszorkány, míg meg nem látta, hogy a férfi feszülten figyel egy aranyműszert, ami olyan, mint valami óriási zsebóra vagy iránytű, és minden percben feljegyzi, amit a műszer mutat. Azután kinyitja valamelyik könyvet, nagy gonddal fürkészi a tárgymutatót, majd amikor megtalálja a keresett adatot, leírja, aztán visszatér a műszerhez. Serafina Pekkala megint az asztalnál ülőkre pillantott, mert fülét megütötte a