A szerzőtől a Park Könyvkiadónál megjelent:

A csoportpszichoterápia elmélete és gyakorlata (Molyn Leszczcsel)

A magyar macska átka

Amikor Nietzsche sírt

A Spinoza-probléma

A terápia ajándéka

Egzisztenciális pszichoterápia

Halálról és életről (Marilyn Yalommal)

Minden mulandó

Minden nappal közelebb (Ginny Elkinnel)

Szemben a nappal

Szerelemhóhér és más pszichoterápiás történetek

Szólok a rendőrnek (Robert L. Brenttel)

Terápiás hazugságok

Úton önmagamhoz

részlet

A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Irvin D. Yalom: The Schopenhauer Cure

Harper Perennial, New York, 2006

Fordította Résch Éva

Schopenhauer versének részletét N. Kiss Zsuzsa fordította

Ötödik kiadás

Copyright © 2005 by Irvin D. Yalom

First published by Harper Collins.

Translation rights arranged by Sandra Dijkstra Literary Agency.

All Rights Reserved.

Magyar kiadás © Park Kiadó, Budapest, 2009–2024

Hungarian translation © Résch Éva, 2009, 2017

Minden jog fenntartva.

Borítóterv © Pintér József

Régi társaim közösségének, akik kitüntetnek barátságukkal, megosztják velem az élet elkerülhetetlen fogyatkozását, a veszteségeket, és folyamatosan lelket öntenek belém bölcsességükkel, valamint az élő elme iránti odaadásukkal: Robert Bergernek, Murray Bilmesnak, Martel Bryantnak, Dagfinn Føllesdahlnak, Joseph Franknek, Van Harvey-nak, Julius Kaplannak, Herbert Kotznak, Morton Liebermannak, Walter Sokelnek, Saul Spirónak és Larry Zaroffnak.

Minden lélegzetünk a szüntelenül hozzánk tolakvó halált hárítja el… Befejezésül a halálnak kell győznie: áldozatai lettünk már a születéssel, s csak eljátszogat zsákmányával, mielőtt bekebelezné. Eközben nagy törődéssel és gonddal éljük az életünket, ameddig csak lehet, ahogyan egy szappanbuborékot is a lehető legnagyobbra és jó hosszan fújunk, jóllehet bizonyossággal tudjuk, hogy szét fog pukkanni..1

1

Julius, mint bárki más, jól ismerte az életről-halálról szóló bölcsességeket. A sztoikusokkal értett egyet, akik azt mondták: „amint megszületünk, elkezdünk meghalni”. És Epikurosszal, aki így érvelt: „Ahol én vagyok, ott nincs halál, és ahol a halál van, ott nem vagyok én. Minek féljem hát a halált?” Orvosként és pszichiáterként ő maga is gyakran suttogott efféléket a haldoklók fülébe.

Jóllehet e komor gondolatokat hasznosnak vélte páciensei számára, az soha fel sem merült benne, hogy egy napon saját magának is köze lehet hozzájuk. Négy héttel korábban, egy rettenetes pillanatban azonban ez mégis megtörtént, s élete egy csapásra megváltozott.

A pillanat az évenként esedékes egészségügyi ellenőrző vizsgálaton érkezett el. Belgyógyásza, Herb Katz – régi barátja, egykori csoporttársa az orvosi egyetemen – épp végzett Julius vizsgálatával, s mint mindig, most is megkérte, hogy öltözzön fel, majd kövesse őt a rendelőjébe egy rövid megbeszélésre.

Herb leült az íróasztalához, átfutotta Julius leleteit.

– Mindent egybevetve egészen jól festesz ahhoz képest, hogy egy randa, hatvanöt éves vénember vagy. A prosztatád kissé meg van duzzadva, de az enyém is. A vérképed, a koleszterin- és a zsírszintet is beleértve, dicséretes, a háziorvosod és a diétád remekül végzik a dolgukat. Itt van a recept az újabb adag Lipitorról, amely a rendszeres kocogással együtt szépen lenyomta a koleszterinszintedet. Ezért jutalom jár: néhanapján megehetsz egy-egy tojást. Én minden vasárnap reggel eszem kettőt. És felírtam a Synthroidot is, de kicsit megemelném az adagját. A pajzsmirigyed működése lassan leáll – a jó pajzsmirigysejtek elpusztulnak, és helyükre kötőszöveti sejthalmozódások lépnek. Mint tudjuk, ez teljesen jóindulatú folyamat. Mindannyiunkkal megtörténik, én magam is szedek pajzsmirigyhormont pótló gyógyszert.

– Bizony, Julius, egyetlen testrészünk sem úszhatja meg a vénülést. A pajzsmirigyed mellett a térdízületeid is leépülőben vannak, hajhagymáid kipusztulnak, és a fölső ágyékcsigolyáid sem a régiek már. Ráadásul a bőröd szerkezete is szétesőben van: a hámsejtjeid elkoptak – nézd csak meg az arcodon azt a sok elszarusodott öregkori pöttyöt, a barna, lapos foltokat. – Herb átadott Juliusnak egy tükröt, hogy megnézhesse, miről beszél. – Legalább egy tucattal több van rajtad, mint amikor legutóbb láttalak. Mennyi időt töltesz a napon? És felveszed olyankor a széles karimájú kalapot, amit javasoltam? Szeretném, ha megmutatnád a bőrödet egy bőrgyógyásznak. Bob King jó szakember. Itt rendel a mellettünk lévő épületben. Tessék a telefonszáma. Ismered esetleg?

Julius bólintott.

– Könnyedén le tudja égetni a zavaró foltokat egy csepp folyékony nitrogénnal. Én a múlt hónapban vetettem le vele párat az arcomról. Nem nagy ügy. Öt, maximum tíz perc. Manapság egy csomó belgyógyász is elvégzi a beavatkozást. Szeretném, ha ezt itt, a hátadon feltétlenül megmutatnád neki: te nem láthatod, mert itt oldalt van a jobb lapockacsontod alatt. Máshogy néz ki, mint a többi, egyenetlen a festéktartalma, a szélei elmosódottak. Valószínűleg semmi komoly, de jobb, ha megnézi. Rendben, öregem?

„Valószínűleg semmi komoly, de jobb, ha megnézi.” – Julius kihallotta Herb hangjából az erőltetett közömbösséget, de amikor az egyik orvos azt mondja a másiknak, hogy „egyenetlen a festéktartalma, a szélei elmosódottak”, azon nincs mit félreérteni. Ez bizony ijesztő. A leírás kódolt nyelven a melanoma lehetőségére utal, és utólag visszatekintve Julius abban a mondatban, a mondat elhangzásának pillanatában ismerte fel, hogy gondtalan életének vége, és megjelent öröktől fogva láthatatlan ellensége, a halál, a maga legfélelmetesebb valóságában. Aznap mellészegődött a halál, és többé nem hagyta el, s mindaz az irtózat, ami ezután következett, élete kiszámítható epilógusa volt csupán.

Számtalan San Franciscó-i orvoshoz hasonlóan Bob King is megfordult Julius rendelőjében jó pár évvel azelőtt. Julius harminc éven át vezette a pszichiáterek szakmai közösségét. A Kaliforniai Egyetem pszichiátriaprofesszori pozíciójában rengeteg diákot tanított, s öt évvel korábban megválasztották az Amerikai Pszichiátriai Társaság elnökének.

Milyen híre volt? Az orvosok orvosa, aki soha nem beszél mellé. Az utolsó menedéket nyújtó terapeuta, a kedves, de ravasz varázsló, aki mindenre hajlandó, hogy segítsen a páciensén. Tíz évvel azelőtt ezért kérte fel éppen őt Bob King, hogy hozza ki Vicodin-függőségéből (a Vicodinra sok orvos rászokott, mivel könnyen hozzá tudnak férni). Abban az időben Bob komoly bajban volt. Vicodin-szükséglete drámaian megnőtt, házassága romokban hevert, orvosi praxisa is összeomlóban volt, ráadásul altatókkal tömte magát, hogy éjjel aludni tudjon.

Bob próbálkozott a terápiával, de minden ajtó becsukódott előtte, a terapeuták ugyanis ragaszkodtak ahhoz, hogy iratkozzon be egy mentálisan sérült orvosoknak szervezett programra, aminek Bob konokul ellenállt, mert nem akarta közhírré tenni baját a többi, függőségben szenvedő kolléga előtt. A terapeuták nem tágítottak. Ha egy praktizáló orvost, aki függőségben szenved, úgy kezelnek, hogy az illető nem vesz részt az előírt programon, súlyos szakmai elmarasztalás, esetleg büntetés kockázatának teszik ki magukat, sőt még be is perelhetik őket (ha például a páciens téves diagnózist állít fel gyógyító munkája során).

De mielőtt felhagyott volna orvosi praxisával, és elment volna betegszabadságra, hogy egy másik városban névtelenül részt vegyen egy elvonókúrán, utolsó menedékül Bob Juliushoz fordult. Julius vállalta a kockázatot, mert bízott Bobban, illetve abban, hogy önerejéből képes lesz letenni a Vicodint. És bár a terápia meglehetősen nehezen ment, mint a drogfüggőkkel általában, Julius három éven át kezelte Bobot a hivatalos elvonóprogram nélkül. Minden pszichiáternek van titka, Juliusé Bob esete volt, de a terápia sikerét semmilyen körülmények között nem oszthatta meg sem a szakmával, sem a nyilvánossággal.

Elhagyva a belgyógyász rendelőjét, Julius beült a kocsijába. Olyan erősen dobogott a szíve, mintha még a kocsit is rázná. Vett egy mély levegőt, hogy elnyomja a feltörő pánikot, aztán még egyet, majd még egyet. Kinyitotta a mobiltelefonját, és reszkető ujjakkal beütötte Bob King számát. Sürgősen időpontot kellett kérnie.

– Nem tetszik ez nekem – mondta Bob másnap reggel, amint nagyító segítségével tanulmányozta Julius hátát. – Nézd, itt van, ni. Azt akarom, hogy lásd. Két tükörrel meg tudod nézni.

Bob odavezette Juliust a fali tükör elé, és egy nagyobb kézitükröt tartott a folthoz. Julius ránézett a tükörben a bőrgyógyászra: szőke, pirospozsgás férfi volt, vastag lencséjű szemüveg pihent tekintélyes orrán – eszébe jutott Bob fájdalmas megjegyzése, hogy a gyerekek krumpliorrnak csúfolták az iskolában. Nem sokat változott tíz év alatt. Ugyanolyan zaklatottnak látszott, mint amikor a páciense volt, fortyogott, bosszankodott, és mindig késett pár percet. Juliusnak gyakran eszébe jutott a Fehér Nyúl visszatérő mondata, amikor Bob beviharzott a rendelőjébe: „Jaj, jaj, tapsi füleimre, még elkésem!” Kicsit testesebb lett, de ugyanolyan alacsony maradt. Pontosan úgy nézett ki, mint egy bőrgyógyász. Ki látott már magas bőrgyógyászt?! Aztán Julius belenézett Bob szemébe. Ó, nagyon nyugtalan volt, a pupillája egész kitágult.

– Itt van a jómadár. – Julius rápillantott a tükörben a foltra, amelyet Bob egy radírvégű ceruzával mutatott. – Ez a lapos anyajegy a jobb vállad, illetve lapockád alatt. Látod?

Julius bólintott. Bob, apró vonalzót tartva a folt elé, folytatta.

– Szűk centiméter. Biztos emlékszel még bőrgyógyászati tanulmányaidból az ABCD-szabályra.

Julius a szavába vágott.

– Egyetlen betűre sem emlékszem a bőrgyógyászati tanulmányaimból, kezelj tudatlan laikusként.

– Rendben. ABCD. A az aszimmetria, nézz csak ide! – A ceruzával óvatosan körüljárta az anyajegy kerületét. – Nem tökéletes kör alakzat, mint a többi a hátadon, például ez itt, vagy ez.

Rámutatott két másik anyajegyre Julius hátán.

Julius megpróbálta egy nagy, mély levegővétellel csillapítani a félelmét.

– B a border, a határvonal. Nézd csak meg itt, bár tudom, nehéz észrevenni. – Bob ismét a nagyobb anyajegyre mutatott. – Látod, hogy itt, a felső részén milyen éles a határa? De itt, középtájon sokkal bizonytalanabb, szinte belemosódik a környező bőrszövetbe. C a color, vagyis a szín. Ezen az oldalon, mint látod, világosbarna. Ha felnagyítom, látok benne egy vörös darabkát, kis feketét, talán még egy kis szürkét is. D a diameter, azaz az átmérő. Ez itt olyan hét-nyolc milliméteres, ami jó méret ugyan, de nem tudhatjuk, milyen régóta van itt, vagyis hogy milyen gyorsan nő. Herb Katz azt mondja, a tavalyi kivizsgálásodon még nem látta. Végül pedig nagyító alatt vizsgálva jól kivehető, hogy a közepe fekélyes.

Letette a tükröt, és így szólt:

– Vedd föl az ingedet, Julius. – Megvárta, amíg Julius begombolkozott, aztán leült a vizsgáló apró hokedlijére. – Julius, magad is ismered az ide vonatkozó irodalmat. Nyilvánvaló, mi az aggodalmunk tárgya.

– Nézd, Bob – felelte Julius. – Tudom, hogy korábbi kapcsolatunk megnehezíti a dolgodat, de kérlek, ne akard, hogy én végezzem el a munkádat. Ne feltételezd, hogy bármit is tudok erről. És ne feledd, milyen állapotban vagyok. Rettegek, mindjárt kitör rajtam a pánik. Azt akarom, hogy irányíts, légy egészen őszinte velem, és viseld gondomat. Ahogyan én is tettem veled. És kérlek, Bob, nézz a szemembe! Ahogy kerülöd a tekintetemet, összecsinálom magam, annyira megrémítesz!

– Értem. Bocsáss meg. – Bob ekkor egyenesen Julius szemébe nézett. – Te átkozottul jól bántál velem, hát én is mindent megteszek érted. – Megköszörülte a torkát. – Jól van. Klinikai tapasztalataim alapján az a határozott véleményem, hogy ez egy melanoma.

Látva, hogy Julius összerezzen, gyorsan hozzátette:

– De akárhogy is, a diagnózis önmagában nem sokat mond. A legtöbb – ismétlem, a legtöbb – melanoma könnyedén gyógyítható, de akad néhány piszok nehéz fajta is. Egypár dolgot tisztáznunk kell a patológus segítségével: Valóban melanoma-e? Ha igen, mennyire mély? Van-e áttéte? Szóval, az első lépés a biopszia és a patológus szakvéleménye.

– Mindjárt felhívok egy sebészt, aki csinál egy kis metszést az anyajegyből. Ott leszek végig melletted. Ezután a patológus a lefagyasztott szövetmintából megállapítja, hogy jó- vagy rosszindulatú-e az elváltozás. Ha negatív a lelet, akkor be is fejeztük. Ha viszont pozitív, ha tényleg melanoma, akkor eltávolítjuk a legnagyobb valószínűséggel érintett nyirokcsomót, vagy ha szükséges, többet is. Nem kell befeküdnöd a kórházba, az egész beavatkozás elvégezhető ambulánsan. Nem hiszem, hogy szükség lesz bőrátültetésre, így mindent egybevetve egy napra kell csak kimaradnod a munkából. Pár napig kis kellemetlenséget fogsz érezni a sebészeti beavatkozás helyén. De addig nincs miről beszélni, amíg nem kapjuk kézhez a biopszia eredményét. Ahogy kérted, a gondodat fogom viselni. Bízz a szakértelmemben. Több száz hasonló eset van már mögöttem. Rendben? Az asszisztensnőm fel fog hívni még ma, az időpont, a helyszín és az előkészületek részletei miatt. Jó lesz így?

Julius bólintott, mindketten felálltak.

– Sajnálom – mondta Bob. – Bárcsak megkímélhetnélek mindettől, de sajnos nem lehet. – Átnyújtott Juliusnak egy dossziét. – Gondolom, nem szívesen veszel efféle olvasnivalót, de mindig minden érintett betegemnek odaadom. Embere válogatja: van, akit megnyugtat, ha tájékozódhat, mások nem akarnak semmit se tudni, és már kifelé menet bedobják az első szemetesbe. Remélem, a sebészet után vidámabb hírekkel szolgálhatok majd.

Csakhogy nem szolgálhatott vidámabb hírrel, sőt, csak sötétebbel. A biopszia után három nappal találkoztak újra.

– El akarod olvasni? – kérdezte Bob, odanyújtva Juliusnak a patológus szakvéleményét tartalmazó leletet. Julius a fejét rázta, mire Bob még egyszer átfutotta a kezében tartott papírt, és belekezdett. – Rendben, menjünk végig rajta. Meg kell mondjam, nincsenek jó híreim. A lényeg, hogy valóban melanomával van dolgunk, amely jó pár… hm… figyelemre méltó jellegzetességgel bír: eléggé mély, több mint négy milliméter, fekélyesedik, és öt pozitív, azaz érintett nyirokcsomót találtunk.

– Vagyis?! Gyerünk, Bob, ne cifrázd. „Figyelemre méltó, négy milliméter, fekélyesedik, öt nyirokcsomó”?! Légy egyenes. Úgy beszélj velem, mint egy mezei beteggel.

– Vagyis rossz hírek. Jókora melanomád van, ami máris elkezdett szétterjedni a nyirokcsomókra. A valódi veszély a távolabbi áttétek lehetősége, de erről csak akkor tudunk többet, ha meglesz a CT, amit holnap reggel nyolcra jegyeztem elő számodra.

Két nappal később folytatták. Bob közölte Juliusszal, hogy a CT negatív, tehát nincs jele, hogy a szervezet más részeire is átterjedt volna a kór. A történet során ez volt az első jó hír.

– Ezzel együtt tudnunk kell, hogy ez egy rendkívül veszélyes melanoma, Julius.

– Mennyire veszélyes? – reccsent fel Julius hangja. – Miről beszélünk? Mik a túlélési esélyek?

– Nagyon jól tudod, hogy erre a kérdésre csak statisztikai értelemben tudunk válaszolni. Ahány eset, annyiféle kimenetel. De egy elfekélyesedett, négy milliméter mély, öt nyirokcsomóra áttételeződött melanomával a statisztika kevesebb mint huszonöt százalék esélyt ad az ötéves túlélésre.

Julius pár percig szótlanul ült a székén, lehajtott fejjel, szíve hevesen vert, szemét elfutotta a könny.

– Folytasd, nagyra értékelem az őszinteségedet. Tudnom kell, mit mondjak a pácienseimnek. Mi vár rám? Mi történhet velem?

– Szinte lehetetlen megjósolni, mert addig semmi különös nem fog történni veled, amíg a melanoma nem jelenik meg valamelyik belső szervedben. Ha viszont megjelenik, ha áttéteket képez, a folyamat annyira felgyorsulhat, hogy hetekben vagy hónapokban lesz mérhető. Ami a betegeidet illeti, nehéz megmondani, de nem lenne oktalan remény, ha bő egy évvel számolnál, amit még jó egészségben élhetsz és dolgozhatsz végig.

Julius, fejét továbbra is leszegve, lassan bólintott.

– Hol van a családod, Julius? Jobb lett volna, ha ma nem egyedül jössz ide.

– Tudod, hogy a feleségem tíz éve meghalt. A fiam a keleti parton él, a lányom pedig Santa Barbarán. Még nem szóltam nekik, nem akartam szükségtelenül felzaklatni őket. Egyébként is szívesebben nyalogatom a sebeimet magamban. De biztos vagyok benne, hogy a lányom azonnal ide fog utazni.

– Julius, nagyon sajnálom, hogy mindezt el kellett mondanom neked. De hadd fejezzem be valami jó hírrel. Jelenleg számtalan előrehaladott kutatás van folyamatban, az ország területén és külföldön legalább egy tucat igen aktív laboratórium foglalkozik a témával. Jelenleg ismeretlen okoknál fogva az utóbbi tíz évben jelentősen nőtt, majdnem megkétszereződött a melanoma gyakorisága, ezért is részesítik kitüntetett figyelemben. Nincs kizárva, hogy nagyon közel az áttörés.

A következő hetet Julius teljes rémületben töltötte. Irodalomprofesszor lánya, Evelyn lemondta az óráit, azonnal kocsiba ült, és feljött hozzá pár napra. Julius hosszú beszélgetéseket folytatott vele, a fiával, a húgával, a bátyjával és a legközelebbi barátaival. Hajnali három körül gyakran riadt fel a szívét markoló rettegésre, ilyenkor hangosan kiabált és erősen zihált. Két hétre lemondta a privát betegeit és a terápiás csoportját, és órákat töltött azzal, hogy kitalálja, hogyan és mit mondjon nekik.

A tükörből nem olyan férfi nézett vissza rá, aki élete végére ért. A napi öt kilométeres kocogás frissen tartotta a testét, feszes izmain egy gramm zsír se volt. Csak néhány ránc húzódott a szeme és a szája körül, de nem sok. Az apja úgy halt meg, hogy egyetlen ránc sem volt az arcán. Juliusnak zöld volt a szeme – mindig is büszkén gondolt rá –, nyílt és erőteljes tekintete állta mások pillantását, és bizalmat árasztott. Most olyan fiatal volt a szeme, mint egy tizenhat éves fiúé. A halálra készülő férfi és a tizenhat éves ifjú nézett egymásra az évtizedek távolából.

Megnézte az ajkát. Barátságos, húsos ajak, melyen még most, a kétségbeesés határán is halvány mosoly bujkált. Szabályos formájú fejét rakoncátlan, fekete, göndör haj övezte, csak a halántéka körül őszült. Kamaszkorában, a Bronxban a vörös képű, ősz, öreg, antiszemita borbély, akinek Meyer cukorkaüzlete és Morris húsboltja között volt parányi műhelye, nem győzte átkozni Julius dróthaját, miközben acélfésűvel cibálta és ritkítóollóval nyírta. Ma már Meyer, Morris és a borbély mind halottak, és lám, a kis, tizenhat éves Julius is felkerült a halál várólistájára.

Egyik délután úgy próbált felülkerekedni a félelmén, hogy beült az orvosi kar könyvtárába, és belemélyedt a melanoma szakirodalmába. Hasztalan. Sőt, még borzalmasabban érezte magát tőle. Amint jobban megismerte betegsége alattomos természetét, kezdett úgy gondolni a melanomára, mint egy falánk lényre, amely fekete indákat ereszt mélyen a húsába. Lesújtó volt elfogadni, hogy többé nem tartozik a legmagasabb rendű életformák közé. Gazdaállat lett, egy nála életképesebb organizmus táplálékává vált, melynek mohó sejtjei szédítő sebességgel osztódnak és szaporodnak, s amely rajtaütészszerűen kebelezi be a vele szomszédos protoplazmákat, és mára kétségtelenül sejtjeinek jól felszerelt hadait küldi csatasorba Julius ereiben cirkálva, hogy újabb, távoli szerveket csatoljon birodalmához: ma májának édes, omlós legelőjét, holnap talán tüdejének szivacsos, füves lápvidékét.

Julius felhagyott az olvasással. Már egy hét telt el, és ideje volt túllépni az őrületen. Eljött az óra, hogy szembenézzen azzal, mi is történik valójában. Ülj le, Julius, mondta magának. Ülj le, és meditálj a halálról. Behunyta a szemét.

Szóval a halál, gondolta, végül megjelent a színen. De micsoda banális antré! A függönyt egy gömböcforma, krumpliorrú bőrgyógyász húzta szét, kezében nagyítóval, fehér kórházi köpenyben, bal felső zsebén egy névtábla, rajta sötétkék betűkkel a neve.

És vajon a zárójelenet? Valószínűleg ugyanilyen banalitásra van ítélve az is. Jelmeze feltehetően a gyűrött, New York Yankees csíkos hálópólója lesz, a hátán DiMaggio számával, az 5-össel. Na és a díszlet? Ugyanaz a franciaágy, amelyben az elmúlt harminc évben aludt, mellette a széken lehajigált ruhái, az éjjeliszekrényen egy halom olvasatlan regény, nem is sejtik, hogy az ő idejük már soha nem jön el. Pityergős, lehangoló zárójelenet. Julius úgy gondolta, hogy dicsőséges életkalandja ennél jóval… jóval… milyenebb véget érdemelne?

Ekkor eszébe jutott egy jelenet, amit pár hónappal korábban a hawaii nyaralásán látott. Csatangolásai közben betévedt egy buddhista jógaközpontba, ahol felfigyelt egy fiatal nőre. Egy kis lávakövekből rakott, körkörös labirintusban járkált. Amikor beért a labirintus közepébe, megtorpant, és sokáig állva, mozdulatlanul meditált. Julius zsigeri reakciója az efféle vallási rituálékra meglehetősen elutasító volt, valahol a nevetséges és a taszító között helyezte el magában őket.

Most azonban, ahogy felidézte a meditáló fiatal nőt, sokkal lágyabb érzései támadtak. Elöntötte a szánalom a nő iránt és minden embertársa iránt, akik az evolúció groteszk ficamának áldozataként öntudatra ébredtek ugyan, ám nem kapták meg a mulandó létezés fájdalmának elviseléséhez szükséges pszichés eszközöket. Ezért aztán az ember éveken, évszázadokon, évezredeken át fáradhatatlanul gyárt szükségmegoldásokat a végesség tagadására. Vajon lesz-e valaha valaki, akár egyetlenegy is közülünk, aki felhagy ama magasabb hatalom kutatásával, amelybe végül beleolvadhatunk, és amelyben örök életet nyerünk; aki lemond az Istentől származó használati utasítások kereséséről; aki nem vár tovább egy hatalmasabb rend jeleire; aki hátat fordít a rituáléknak és szertartásoknak?

Abban a tudatban, hogy a neve már bizonyosan rajta van a halál listáján, most eltűnődött, hogy egy kis szertartás talán mégsem olyan rossz dolog. De mindjárt vissza is rettent saját gondolatától, mint akit darázs csípett meg, annyira bántóan elütött mindattól, amit egész életén át vallott az efféle rítusokról. Mindig is lenézte azokat az eszközöket, amelyekkel a vallások megfosztják követőiket a gondolkodás szabadságától: a szertartások kellékeit, palástokat, füstölőket, szent könyveket, kábító gregorián dalokat, imamalmokat és imaszőnyegeket, sálakat és fejfedőket, püspöksüvegeket, pásztorbotokat, szentelt ostyát és bort, utolsó kenetet, ősi dallamokra bólogatást és himbálózást – Julius mindezeket puszta kellékeknek tartotta a történelem leghatékonyabb és legidőtállóbb átveréséhez, amely a vezetőket hatalommal ruházta fel, ugyanakkor kielégítette a gyülekezet szolgalelkűségét is.

Most viszont, hogy mellészegődött a halál, Julius észrevette, hogy konok ellenkezése sokat veszített harciasságából. Talán csak a kötelező rituálékat nem kedveli. Találhatna esetleg egy jó szót a maga kis személyes, de kreatív szertartására. Mélyen felkavarták az újságok beszámolói a New York-i ground zero mentési munkálataiban részt vevő tűzoltókról. Minden alkalommal, amikor egy újabb holttest került a felszínre, abbahagyták a munkát, megálltak, és leemelték a sisakjukat a hordágy előtt. Nincs semmi baj azzal, ha tisztelegnek a halál előtt… illetve nem is a halál, hanem az elhunyt élete előtt. Vagy a tisztelgésnél és kegyeletnél többről volt szó? Nem lehet, hogy a tűzoltók szertartásos mozdulata az összetartozásukat volt hivatott kifejezni? Annak elismerését, hogy egyek minden áldozattal?

A bőrgyógyásznál tett végzetes látogatás után pár nappal, amikor pszichiáterkollégáival részt vett a támogató csoport ülésén, Julius maga is ízelítőt kapott az összetartozásból. Orvoskollégái megdöbbentek melanomája hírétől. Miután bátorításukra kibeszélte magát, minden résztvevő egyenként elmondta, hogy mennyire le van sújtva, és mennyire együtt érez vele. Végül Julius kifogyott a szóból, és a többiek is elhallgattak, elcsendesedtek. Valaki olykor kinyitotta a száját, de mégsem szólalt meg, mintha hallgatólagosan megállapodtak volna, hogy itt már nincs szükség szavakra. Az utolsó húsz percben csak némán ültek. A terápiás csoportoknál az efféle hosszúra nyúlt csöndek általában igen kínosak, de ez más volt, szinte vigasztaló. Julius még önmagának is nehezen ismerte be, hogy szinte „szent” volt az a csönd. Később eszébe jutott, hogy a résztvevők nem csupán a szomorúságuknak adtak hangot, de sapkájukat, kalapjukat levéve, felállva, néma figyelemmel tisztelegtek Julius élete előtt.

És ezzel talán a saját életük előtt is – gondolta Julius. Mert ugyan mi egyebünk van? Mi más, mint a létezés és az önmagunkról való tudás e varázslatos, áldott felvillanása? Ha bármi előtt tisztelegnünk kell, ha van valami, amit áldanunk érdemes, akkor az ez: a puszta lét felbecsülhetetlen ajándéka. Durva hálátlanság lenne a részünkről, ha kétségbeesve élnénk az életet azért, mert véges, mert nincs magasabb célja és határozott terve. Egy mindenható teremtőről álmodozni és életünket végtelen hajlongásban tölteni viszont értelmetlennek tűnik. Ráadásul égbekiáltó pazarlás is: miért herdálnánk el minden szeretetünket egy káprázatra, miközben itt, a Földön oly kevés szeretet jut egymásra? Jobban tesszük, ha Spinoza és Einstein megoldását követjük: hajtsunk fejet és lengessük meg kalapunkat a természet titokzatos és elegáns törvényei előtt, és éljünk az életnek.

Nem voltak ezek ismeretlen gondolatok Julius előtt – régről tudta, hogy az öntudat mulandó és véges. De nagy különbség van tudás és tudás között. A halál színre lépése közelebb vitte őt a valódi tudáshoz. Nem arról van szó, hogy bölcsebb lett, csak arról, hogy a feszült készenléti állapot megszűnésével – amit az ambíció, a szexuális vágy, a pénz, a siker és a népszerűség hajhászása tartott fenn – megnyílt előtte egy tisztább látás lehetősége. Lehet, hogy Buddha nemes igazságainak is ez a szenvtelenség az alapja? Talán igen, de Julius jobban kedvelte a görögök igazságát: mindent mértékkel. Túl sok eleven életről maradunk le, ha soha nem vetjük le nehéz gúnyánkat, és nem mártózunk meg az örömben. Miért fussunk a kijárat felé, ha még nincs itt a záróra?

Pár nappal később, amikor Julius kicsit megnyugodott, és már ritkábban tört rá a pánik, gondolatai visszatértek a jövőhöz. „Még egy jó év – mondta Bob King –, garancia ugyan nincs rá, de nem lenne oktalan remény, ha bő egy évvel számolnál, amit még jó egészségben élhetsz és dolgozhatsz végig.” De mivel töltse ezt az évet? Annyit biztosan tudott, hogy nem csinálhat rossz évet belőle, nem sopánkodhat folyton, amiért csak egy maradt hátra.

Egy este, amikor képtelen volt elaludni, és nagyon vágyott valami vigaszra, nyugtalanul kutatni kezdett a könyvtárában. Saját szakterületén semmi olyan írást nem talált, ami akár csak érintette volna jelenlegi élethelyzetét. Semmi és senki nem foglalkozott azzal, hogyan éljük le utolsó hónapjainkat. Ekkor a szeme megakadt Nietzsche Így szólott Zarathustrájának gyűrött, kopott kötetén. Jól ismerte a könyvet: évtizedekkel azelőtt alaposan áttanulmányozta, amikor cikket írt Nietzsche Freudra gyakorolt jelentős, ám kellőképpen fel nem ismert hatásáról. A Zarathustra bátor mű, Julius véleménye szerint minden egyéb filozófiai műnél ékesebben tanít az élet tiszteletére és ünneplésére. Igen, talán épp erre van szüksége. Túl izgatott volt ahhoz, hogy elölről kezdve olvassa, ezért találomra belelapozott, és csak az aláhúzott sorokat olvasta.

„…Megváltani az elmúltakat, és »Így akartam!«-má újjáteremteni minden »Megesett«-et – ezt nevezném csak megváltásnak én!”.2

Julius értelmezésében Nietzsche szavai azt jelentik, hogy az élete az ő választása kell hogy legyen; ő kell hogy élje az életét, nem pedig az élete őt. Másképpen fogalmazva: szeretnie kell a végzetét. És mindezek felett ott volt Zarathustra gyakran idézett kérdése: vajon hajlandók lennénk-e pontosan úgy leélni az életünket, ahogy volt, még egyszer és még egyszer az örökkévalóságon át? Izgalmas gondolatkísérlet – s minél többet töprengett rajta, annál inkább használható bölcsességnek tűnt: Nietzsche azt üzente nekünk, hogy úgy éljük az életünket, hogy akár egy örökkévalóságon át is szívesen ismételjük újra és újra.

Továbblapozott a könyvben, és szeme megakadt két neonrózsaszínnel erősen kiemelt mondaton: „Légy azzá, aki vagy!”.3 és „Halj meg idejében!”.4

Ez szíven találta. Élj teljes életet, hozd ki belőle a maximumot, és csak aztán halj meg. Ne hagyj magad mögött megéletlen életet. Julius gyakran hasonlította Nietzsche szavait egy Rorschach-teszthez; több, egymásnak ellentmondó olvasatot kínáltak, így mindig a megfigyelő, illetve az olvasó lelkiállapota határozza meg az aktuális értelmezést. Mostani lelkiállapota azonban jelentősen eltért minden eddigitől. A halál megjelenése merőben új, megvilágosodott magyarázatot sugalmazott: lapról lapra bizonyítékot adott egy olyan panteisztikus összefüggésre, amelyet korábban nem sokra becsült. Zarathustra ugyan nagyra értékelte, sőt dicsőítette a magányt, és elvonultságot követelt a nagy gondolatok megszületéséhez, de közben elkötelezte magát, hogy másokat szeressen és fölemeljen; hogy másokat segítsen a tökéletesedésben, önmaguk meghaladásában; hogy megossza velük kiérlelt bölcseletének kincseit. „Megosztani kincseit” – ez is telibe talált.

Miután visszatette a Zarathustra-kötetet a helyére, csak ült a sötét szobában, a Golden Gate hídon áthaladó autók fényeit figyelve, Nietzsche szavain elmélkedve. Pár perc múlva rájött, pontosan tudja, hogyan kell eltöltenie élete utolsó évét. Ugyanúgy fog élni, ahogyan az előző évben, és az azt megelőzőben, és az azt megelőzőben. Imádta a munkáját, szeretett összekapcsolódni másokkal, segíteni az embereket abban, hogy valamit életre keltsenek önmagukban. Munkájában talán a feleségével való elvesztett kapcsolatát szublimálta, de az is lehet, hogy sikerre vágyott, megerősítésre és a páciensei hálájára. Még ha kevésbé nemes indítékok vezérelték, akkor is hálás volt a munkájáért. Isten áldása legyen rajta!

Az iratszekrényében matatva Julius kihúzott egy fiókot, amely tele volt régi pácienseinek dossziéival és beszélgetéseik hanganyagával. Csak bámulta a neveket – minden dosszié egy szívbe markoló emberi drámának állított emléket, s ezek a drámák itt játszódtak le, ebben a szobában. Az aktákat lapozgatva a legtöbb név mögött azonnal felbukkant a hozzá tartozó arc is. De amelyek már elhomályosultak, azok is kirajzolódtak előtte, ahogy beleolvasott az aktába írt feljegyzéseibe. Csak néhányukat felejtett el teljesen, az ő arcukat és történetüket elnyelte a múlt.

A legtöbb terapeutához hasonlóan Julius is nehezen tudta magát függetleníteni a pszichoterápiát szüntelenül érő támadásoktól. Sok irányból indult roham: a gyógyszergyártó cégektől és a szervezett betegellátástól, mely felszínes kutatásokat támogatott bizonyos gyógyszerek és rövidebb terápiák hatékonyságának igazolására; a médiából, amely soha nem fáradt bele abba, hogy gúnyt űzzön a pszichiáterekből; a behavioristáktól, a motivációs trénerektől, a new age gyógyítók hordáitól, akik mind azért tülekedtek, hogy elnyerjék a lelki segélyre szorulók szívét és pénzét. És persze szkepszis volt a szakmán belül is: a rendkívüli molekuláris neurobiológiai felfedezések egyre gyakoribbá váló jelentései még a legtapasztaltabb terapeutákat is elbizonytalanították munkájuk helytállóságát illetően.

Julius nem volt immúnis e támadásokkal szemben, és gyakran eltűnődött terápiás munkája hatékonyságán, ám ugyanilyen gyakran lecsendesítette elméjét, és megnyugtatta magát. Persze hogy hatékony gyógyító volt. Persze hogy értékes, hasznos segítséget kínált szinte minden betegének.

Azért a kétség továbbra is ott motoszkált benne: Valóban hasznos segítséget nyújtottál a betegeidnek? Nem lehet, hogy szerencsésen mindig olyan betegeket fogtál ki, akik előbb-utóbb maguktól is fejlődtek volna?

Nem! Ez nem igaz! Hát nem én voltam az, aki mindig szívesen vette a nagy feladatokat?

Ugyan, mindig a határaidon belül maradtál! Mikor volt utoljára, hogy megerőltetted magad, és terápiát ajánlottál egy igazi borderline-osnak? Vagy egy súlyos állapotú skizofrén vagy bipoláris betegnek?

Továbblapozgatva a dossziék között Juliust meglepte, milyen sok posztterápiás feljegyzést készített az alkalomszerű utókezelésekről, a „karbantartó” terápiás ülésekről, a véletlenszerű találkozásokról vagy az új betegeken keresztül hozzá eljutott üzenetekről. De akkor is, vajon tényleg tartós hatást tudott elérni náluk? Lehet, hogy az elért eredmények tiszavirág-életűek voltak. Megeshet, hogy a sikeres gyógyulást elért betegek végül mégis visszaestek, ám ezt a tényt merő jóindulatból eltitkolták előle.

Természetesen a kudarcait is feljegyezte, azokat a betegeket, akik – kedvenc megfogalmazásában – nem voltak még elég érettek az ő haladó terápiás módszereire. Várjunk csak, álljunk meg egy pillanatra, Julius – mondta magának. Honnan tudod, hogy tényleg kudarcok voltak? Tartós kudarcok? Soha többé nem találkoztál velük. Márpedig ismeretes, hogy sokan csak hosszú idő elteltével kezdenek profitálni a terápiából.

Tekintete ekkor Philip Slate vastag dossziéjára tévedt. Kudarcot akarsz? – kérdezte magától. Tessék, ez itt hatalmas kudarc volt! Klasszikus, profi kudarc. Philip Slate. Több mint húsz év telt el azóta, ám Philip Slate arca ma is élesen rajzolódott ki Julius emlékezetében. Világosbarna haja egyenesen hátra volt fésülve. Vékony, kecses orra, magas arccsontja nemességet sugárzott, eleven zöld szeme mindig a Karib-tenger hullámait juttatta Julius eszébe. Jól emlékezett rá, mennyire nem szerette a terápiás üléseiket, egy dolgot kivéve: az arcát mindig élvezettel nézegette.

Philip Slate annyira elidegenedett saját magától, hogy eszébe sem jutott önmagába tekinteni, inkább a felszínen lavírozott, és minden energiáját a paráználkodásnak szentelte. Megnyerő külsejének köszönhetően jelentkezőkben sosem volt hiány. Julius megrázta a fejét, amint végigolvasta Philipről készült feljegyzéseit – három év kezelés, megannyi érzelmi megértés és támogatás és törődés, megannyi értelmezés, egy hajszálnyi fejlődés nélkül. Elképesztő! Talán mégsem volt olyan jó pszichiáter, mint gondolta.

Naaa, azért ne vonjunk le elhamarkodott következtetéseket! – mondta magának. Ugyan miért járt volna Philip három évig hozzá, ha semmire nem megy vele? Miért költött volna annyi pénzt a semmire? Márpedig Philip utálta költeni a pénzét. A terápiás ülések talán mégis hatottak rá valamennyire. Talán ő is egyike volt azoknak a később reagáló betegeknek, akiknek időre van szükségük, hogy megemésszék a terapeutától kapott táplálékot. Vannak ilyen betegek, akik elraktározzák a jót, amit a terapeuta ad, hazaviszik, mint a csontot, hogy később egyedül elrágódjanak rajta. Julius olyanokat is ismert, akik azért rejtegették javulásuk nyilvánvaló jeleit, hogy megfosszák a terapeutát a kielégüléstől (és az így szerzett erőfölénytől), amiért sikerült segítenie rajtuk.

Most, hogy Philip Slate felbukkant az emlékei között, Julius képtelen volt kiverni a fejéből. Befészkelte magát az elméjébe, gyökeret eresztett benne. Majdnem úgy, mint a melanoma. A Philippel vallott kudarca minden pszichoterápiás kudarcának szimbólumává lett. Volt valami nagyon különleges Philip Slate esetében. Vajon miből táplálkozott a vonzereje? Julius kinyitotta Philip dossziéját, és elolvasta huszonöt évvel ezelőtti, első feljegyzését.

PHIILIP SLATE – 1965. december 11.

26 éves, egyedülálló, fehér férfi, vegyész a DuPont-nál – új rovarirtókat fejleszt ki. Döbbenetesen jóképű, öltözködésére nem ad, mégis uralkodói stílust áraszt, kötött, mereven ül, keveset mozog, érzelmeit nem mutatja ki, komoly, humora zérus, se egy mosoly, se egy grimasz, szigorúan a tárgyra koncentrál, semmiféle társasági jártasság. Belgyógyásza, dr. Wood ajánlott neki.

ELSŐDLEGES PANASZA: „Nem tudom legyőzni szexuális impulzusaimat.”

Miért éppen most? Az utolsó csepp a pohárban egy egy héttel ezelőtti esemény, amit rutinosan így ír le:

„Egy szakmai találkozóra érkeztem repülővel Chicagóba. Ahogy földet értünk, kerestem egy telefonfülkét, elővettem chicagói nőismerőseim névsorát, hogy aznap estére szexuális kalandot szervezzek. Nem volt szerencsém, egyikük sem volt szabad. Persze hogy nem értek rá: péntek este volt. Jó előre tudtam, hogy aznap Chicagóba megyek, tehát nyugodtan felhívhattam volna őket már hetekkel korábban is. Mikor az utolsó hívás után letettem a kagylót, azt mondtam magamnak: Hála az égnek, legalább olvashatok és kialhatom magam, mert valójában ezt akartam tenni.”

A páciens azt mondja, hogy ez a mondat, ez az ellentmondás – „Mert valójában ezt akartam tenni” – egész héten üldözte őt, és ez volt az a mozzanat, ami rávette, hogy jelentkezzen a terápiára. „A terápiában erre szeretnék összpontosítani – mondja. – Ha tényleg ezt akarom – olvasni és kialudni magam –, akkor mondja meg nekem, dr. Hertzfeld, miért nem ezt csinálom? Miért?”

A Philip Slate-tel folytatott munka egyre több részlete bukkant fel emlékezetében. Philip intellektuális izgalomban tartotta Juliust. Első terápiás ülésük idején épp egy cikket készült írni az akarat és a pszichoterápia összefüggéseiről, és ehhez Philip kérdése – Miért nem tudom azt csinálni, amit valójában akarok? – tökéletes bevezetésnek tűnt. De leginkább Philip kikezdhetetlensége jött elő: három év terápia sem volt képes megérinteni, jottányit sem változott, szexuális vágyai ugyanolyan erőteljesen uralták.

Vajon mi lett Philip Slate-ből? Egyetlen szót sem hallott felőle, miután huszonkét évvel ezelőtt egyszer csak váratlanul véget vetett a terápiának. Julius ismét azon tűnődött, tudtán kívül vajon segítségére volt-e Philipnek. Hirtelen nagyon fontossá vált, hogy megtudja. Élet-halál kérdésének tűnt. Felvette a telefont, és tárcsázta a tudakozót.

Tartalom

1.

2.

3.

4. 1787 – A géniusz: Viharos kezdet és érvénytelen indítás

5.

6. Schopenhauer anyuka és apuka – Zu Hause

7.

8. Gyermekkori gyöngyélet

9.

10. Arthur életének legboldogabb évei

11. Philip első foglalkozása

12. 1799 – Arthur belekóstol a döntéshozatal és egyéb földi kínok rémségeibe

13.

14. 1807 – Hogyan lett Arthur Schopenhauerből majdnem kereskedő

15. Pam Indiában

16. Schopenhauer életének központi nőalakja

17.

18. Pam Indiában (2)

19.

20. A pesszimizmus előjelei

21.

22. Nők, szenvedély, nemiség

23.

24.

25. Sündisznók, Géniusz és a Mizantróp kalauza az emberi kapcsolatokhoz

26.

27.

28. A pesszimizmus mint életstílus

29.

30.

31. Hogyan élt Arthur?

32.

33. Szenvedés, harag, állhatatosság

34.

35. Öngyógyítás

36.

37.

38.

39. Végre hírnév!

40.

41. A halál eljön Arthur Schopenhauerért

42. Három évvel később

Jegyzetek

Köszönetnyilvánítás

Felelős kiadó Tönkő Vera

A Park Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szalay Marianne

Szerkesztette Zsolt Angéla

A szöveget gondozta Lovass Gyöngyvér

Műszaki szerkesztő Kuha Zulejka

A belső oldalakat tervezte és tördelte Rochlitz Vera

ISBN 978 963 633 198 6

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Noto Serif – Apache License 2.0

Roboto – Apache License 2.0

Sorts Mill Goudy – SIL Open Font License

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn – SIL Open Font License