ELSŐ FEJEZET

Aki gyilkosságokkal foglalkozik, annak időre, türelemre, gyakorlatra van szüksége, és el kell viselnie a monotonitást is. Eve Dallas hadnagyban egyesült ez a négy tulajdonság.

Azt is tudta, hogy a gyilkosnak ezek közül egyre sincs szüksége. Az életet túlságosan is gyakran vették el hirtelen felindulásból, haragból, kedvtelésből vagy egyszerűen ostobaságból. Eve emlékezett, hogy ez az utolsó vezette el John Henry Bonningot, hogy a D. sugárút egyik épületének egy tizenkettedik emeleti ablakából kihajítsa Charles Michael Renekee-t.

Amikor kihallgatta Bonningot, úgy számított, hogy tizenkét perc, és kicsikarja belőle a beismerő vallomást, tizenöt, és letartóztatja és megírja a jelentését. Így pont időben érhet majd haza.

– Gyerünk, Bonning – és most egy veterán zsaru beszélt egy veterán rosszfiúhoz. – Tegyen magának egy szívességet. Ha vallomást tesz, önvédelemnek állíthatjuk be a történteket, így sokkal kisebb lesz a büntetése is. Ebédre be is fejezhetjük az egész cécót. Úgy hallottam, ma a raboknak tésztát főznek vacsorára.

– Még csak hozzá sem értem – tapogatta meg hosszú, kövér ujjaival az ajkait Bonning. – Az a hülye csak úgy egyszerűen kiugrott.

Eve sóhajtva ült le az „A” kihallgatóban felállított apró fémasztal mögé. Nem akarta, hogy Bonning védekezzen, és ezzel nyújtsa az ügyet. Csak tovább akarta terelni azon az úton, amelyen már elindultak, hogy a végén, amikor elérték az áhított célt, bekasztlizza.

A másodosztályú drogdílerek, mint amilyen Bonning is volt, kétségtelenül lassú észjárásúak, de előbb vagy utóbb ő is ügyvéd után fog nyüszíteni. Régi trükk ez, csaknem olyan ősi, mint a gyilkosság maga. Habár a 2058-as év végén jártak, a gyilkosság az idők folyamán mit sem változott.

– Kiugrott… Egyszerűen csak gondolt egyet, és kivetette magát az ablakon. De miért?

Bonning olyannyira gondolkodott, hogy almányi homloka mély ráncokba szaladt.

– Talán azért, mert egy ostoba kis mitugrász volt?

– Egész jó tipp, Bonning, de még nem magyarázza azt, hogy miért kellett futóversenyt rendeznie a rendőrökkel.

Talán harminc másodpercbe is beletelt, mire Bonning ajkai vigyorra húzódtak.

– Vicces. Nagyon vicces, Dallas.

– Aha. Én is viccesnek szoktam találni a bűncselekményeket. De visszatérve az eredeti témához, maguk ketten egy hordozható laboratórium segítségével épp egy kis Eroticát kotyvasztottak, amikor Renekee, ha már egyszer ostoba mitugrász, gondolt egyet, és kiugrott az ablakon. A csukott ablakon. Aztán tizenkét emeletnyi zuhanás után visszapattant egy Rapid taxi tetejéről, amivel halálra rémítette a hátsó ülésen utazó topekai turistákat. És csak ezután kente szét az agyát az utcán.

– De még hogy visszapattant! – csodálkozott mosolyogva Bonning. – Ki gondolta volna?

Eve nem szándékozott egy gyilkosságot a nyakába varrni, mivel úgy vélte, a bíróság előtt is könnyebben megállna a gondatlanságból elkövetett emberölés. Ha egy díler kicsinálja a társát, attól Justitia istennő még nem fog kikukucskálni a szemét fedő kendő alól. Sokkal többet szabott ki ugyanis a kábítószer-kereskedőkre, mint amennyit a gyilkosokra. És még ha mindkét vádpontban bűnösnek találják is, akkor sem valószínű, hogy Bonning három évnél többet töltene a rács mögött.

Eve az asztalra támaszkodva előrehajolt.

– Ennyire ostobának látszom, haver?

Bonning szó szerint értette a kérdést, és hunyorogva, alaposan végigmérte Eve-et. Belenézett hatalmas, barna szemébe, de ott egyáltalán nem a várt, lágy tekintetet találta. Telt ajkaival sem mosolygott rá.

– Maga zsarunak látszik – döntötte el végül.

– Jó válasz. Ne próbáljon játszani velem, Bonning. Összeveszett az üzlettársával, felkapta a vizet, és félretéve a maguk között fennálló üzleti és személyes kapcsolatot, kihajította a vézna seggét az ablakon – emelte fel a kezét, mielőtt Bonning ismét tagadni kezdhetett volna. – Én így látom a történteket. Lehet, hogy osztozkodás közben vitatkoztak össze, de előfordulhat, hogy valami nőügyből kifolyólag. Mindkettejük agya bedurrant. Lehet, hogy pont Renekee esett magának. És védekeznie kellett valahogy. Nincs igazam?

– Ember, de még mennyire – bólintott gyorsan Bonning, ahogy a szavak értelme a tudatáig hatolt. – De mi egyáltalán nem vitatkoztunk. Egyszerűen csak megpróbált repülni.

– Miért hasadt fel a szája, és hogy került a monokli a szeme alá? Hogy került vér a körmei alá?

Bonning teli szájjal vigyorgott.

– Kocsmai verekedés.

– Mikor? És hol?

– Ki emlékszik már arra?

– Pedig jobban tenné. És tudja, ha a körme alól vett mintában a saját vérét is megtaláljuk, és ezt a DNS-vizsgálat igazolja, akkor a kiszabható maximumot fogom kérni. Életfogytiglani börtönt, a feltételes szabadon bocsátás lehetősége nélkül.

Bonning gyorsan pislogott, mintha így jelezné, hogy az agya épp most dolgozza fel ezeket a nem túl szívderítő híreket.

– Ugyan már, Dallas, ez csak duma. Senkit sem fog meggyőzni arról, hogy eleve úgy sétáltam be abba a lakásba, hogy megölöm azt a vén gazembert. Haverok voltunk.

Eve higgadtan a szemébe nézett, és előhúzta a kommunikátorát.

– Utolsó esély. Felhívom a társam, hogy végeztesse el a vizsgálatot, és bevarrom gyilkosságért.

– Az nem volt gyilkosság. – Nagyon hinni akarta, hogy Eve csak blöfföl. Nem olvashatsz ki semmit ezekből a szemekből, gondolta, és megnedvesítette az ajkait. Egy zsaru szemeiből. – Baleset történt – jelentette ki hirtelen ötlettől vezérelten, mire Eve csak a fejét csóválta. – Pedig így volt. Züllöttünk egy kicsit, és… megbotlott, és fejjel előre nekiesett az ablaknak.

– Most komolyan megbántott. Egy felnőtt férfi nem zuhanhat ki egy három láb magasan nyíló ablakon – kattintotta fel a kommunikátorát. – Peabody.

Peabody arca néhány másodperc múlva már be is töltötte a kommunikátor képernyőét.

– Igen, hadnagy.

– Szeretnék vérvizsgálatot végeztetni Bonningon. Küldje az orvoscsoportot egyenesen az „A” kihallgatóba, valamint szóljon az államügyészi hivatalnak, hogy akadt egy gyilkosságunk.

– Hé, nyugi már. Fogja vissza magát egy kicsit. Ezt nem teheti – törölte meg Bonning a száját a kézfejével. Egy pillanatig még viaskodott, miközben azzal győzködte magát, hogy Eve nem a legsúlyosabb vádat hozza fel ellene. De Dallas már nála nehezebb fiúkat is sikeresen a falhoz szorított.

– Megkapta a lehetőséget, Hantás. Peabody…

– Nekem esett. Úgy történt, ahogy mondta. Nekem esett. Teljesen begolyózott. Elmondom, hogy történt. Vallomást akarok tenni.

– Peabody, várj még a parancs teljesítésével. És értesítsd az államügyészi hivatalt, hogy Mr. Bonning őszinte beismerő vallomást tesz.

Peabodynak még az arcizma sem rándult.

– Igen, hadnagy.

Eve visszacsúsztatta a zsebébe a kommunikátort, majd rákönyökölt az asztal szélére, és kedvesen elmosolyodott.

– Oké, Hantás. Halljam, mi történt.

• • •

Ötven perccel később Eve besétált a New York-i rendőrkapitányság épületében berendezett apró irodájába. Tipikusan úgy is nézett ki, mint egy zsaru – nem csak a válla alatt lógó fegyvertáskája tette, de kopott bakancsot és kifakult farmernadrágot viselt. És a tekintetén is látszott – azon a tekinteten, amely csak ritkán siklott el az apró részletek fölött. Mélybarna szemei voltak, és csak néha pislogott. Ehhez jött még a szögletes arc, az élesen kiálló arccsont, a telt ajkak, és az apró gödröcske az állán.

Lazán, nyugodtan lépdelt – pillanatnyilag nem kellett sehová sem sietnie. Miközben helyet foglalt az íróasztala mögött, elégedetten beletúrt rövid, de csak alkalomszerűen vágott barna hajába.

Még le kellett gépelnie a jelentését, elküldeni a másolatokat az érintetteknek, és utána le is teheti aznapra a szolgálatot. Az irodája keskeny ablaka mögött teljes erővel dübörgött a légi forgalom. De a légibuszok kürtjeinek folyamatos bömbölése és a kopterek rotorjainak a csattogása egyáltalán nem zavarta. Végül is New Yorkhoz ez a zaj már hozzátartozott.

– Bekapcs – parancsolta, majd dühösen felszisszent, amikor a számítógép képernyője sötét maradt. – A francba, ne kezdd már megint. Bekapcs. Kapcsolódj már be, te szemétláda.

– Talán be kellene adnod neki a személyi azonosítódat – szólalt meg a belépő Peabody.

– Azt hittem, visszaállították hangfelismerésre.

– Vissza. De eltolták. Szerintem a hét végére vissza kellene küldened a karbantartókhoz.

– A fenébe! – pörölt Eve. – Hány rohadt számot kellene egy embernek észben tartania? Kettő, öt, nulla, kilenc – és felsóhajtott, amikor a szerkezet életre köhögte magát. – Jobb, ha már azt az új gépet hozzák vissza, amit úgyis megígértek – csúsztatott be a számítógépbe egy diszket. – Mentsd le John Henry Bonning adatait. Az ügyirat száma 4572007-H. A jelentés másolatából pedig küldj át egy példányt Whitney kapitánynak.

– Szép, gyors munkát végeztél Bonninggal, Dallas.

– Annak az embernek akkora az agya, mint egy szem pisztácia. Összevesztek húsz rohadt krediten, és emiatt képes volt kihajítani az üzlettársát a csukott ablakon. És azt akarta bemesélni nekem, hogy csak az életét próbálta megvédeni, amikor amaz rátámadt. Az áldozat legalább száz fonttal nyomott nála kevesebbet, és hat hüvelykkel nőtt alacsonyabbra. Seggfej – sóhajtott fel lemondóan. – Az ember azt gondolná, legalább egy kést vagy egy baseballütőt tartott a kezében.

Eve hátradőlt, megmasszírozta a nyakát, és meglepve tapasztalta, hogy lassan oldódik benne a feszültség.

– És olcsón meg akarja úszni.

Fél füllel az ablak mögötti lármát hallgatta. Az egyik, ingázókat szállító légibusz hangszórója bömbölve reklámozta az üzemeltető céget.

– Heti, havi és éves bérletek válthatók! Váltson a LÉGIBUSZ-ra, erre az emberarcú közlekedési eszközre. Kezdje és fejezze be stílusosan a munkanapját.

Akarod mondani, szardíniastílusban, gondolta Eve. Mivel egész nap esett a hideg novemberi eső, maga elé képzelte, milyen látványt nyújthatnak az utcák. Így tökéletes a befejezése egy munkával töltött napnak.

– Vége – kapta fel kopott bőrdzsekijét Eve. – Épp itt a váltás. Lelépek. Tervezel valami izgalmasat a hétvégére, Peabody?

– Csak a szokásost. Férfiakat falok és szíveket török össze.

Eve a segédje komoly ábrázatát látva elvigyorodott. A pimasz Peabody, gondolta magában. A tetőtől talpig zsaru Peabody.

– Elég vad életet élsz. Nem is tudom, hogy tudod tartani a lépést.

– Aha, ez vagyok én. A bulik királynője – nyitotta ki szárazon mosolyogva az ajtót Peabody épp abban a pillanatban, amikor Eve tele’linkje csipogni kezdett. Mindketten a készülékre meredtek.

– Harminc másodperc, és már a földszint felé tartanánk.

– Talán csak Roarke akar figyelmeztetni, hogy ne feledkezzem meg a ma esti vacsorameghívásról – kattintotta fel Eve az egységet. – Dallas, gyilkossági csoport.

A képernyő vad színorgiával telt meg – sötét, ronda, villogó színekkel. A hangszóróból lassú, mély zene áradt. Eve automatikusan nyomkövetésre kapcsolt, mire a képernyő tetején megjelent a „Hívóazonosítás sikertelen” felirat.

– Maga a legjobb, akit ebben a városban csak ajánlani tudtak, Dallas hadnagy. Csakugyan ilyen remek lenne?

– Törvénybe ütközik névtelenül felhívni egy rendőrtisztet és/vagy zavarni az adást. Kötelességem figyelmeztetni, hogy a CyberŐrség nyomon követi a vonalat, és a beszélgetésről felvétel készül.

– Tisztában vagyok vele. De mivel épp most követtem el egy gyilkosságot, cseppet sem izgat, ha megsértem az elektronikus hírközlés szabályait. Megáldott az Úr.

– Ó, igazán? – és Eve arra gondolt, hogy pont ez hiányzott még a mai napra.

– Elszólított, hogy végezzem el a munkáját, és fürödjek meg az ellenségei vérében.

– És sokat talált? Úgy értem, olyanokat, akikre nem saját kezűleg sújtott le, hanem magára bízta a piszkos munkát.

Erre hosszú szünet következett. Csak a háttérből hallatszó gyászzene szólt a hangszórókon át.

– Gondolhattam volna magáról, hogy ennyire komolytalan – és az ismeretlen hangja ezúttal sokkal szigorúbban és élesebben csengett. Alig tudta elnyomni a dühét. – Mint ateista, hogy is lenne képes megérteni az isteni büntetés lényegét? De leegyszerűsítem a maga szintjére. Egy rejtvény. Szereti a rejtvényeket, Dallas hadnagy?

– Nem – pislantott Eve Peabody felé, majd lemondóan megrázta a fejét. – De lefogadom, hogy maga igen.

– Megnyugtatják az elmét és a lelket. Ezt a kis rejtvényt úgy hívják: Bosszú. El kell jutnia a vén homokos elsőszülött fiához, a luxus ölében, az ezüsttorony tetején, ahol lábai alatt sötét folyók zuhannak alá a szédítő mélységekbe. Előbb az életéért könyörgött, majd a haláláért. De az elátkozott soha nem bánja meg szörnyű vétkét.

– Miért ölte meg?

– Mert erre a feladatra születtem a világra.

– Isten azt mondta magának, arra született, hogy gyilkoljon? – kért újabb nyomkövetést dühösen Eve. – És miként tudatta ezt magával? Felhívta a ’linkjén, netán küldött egy faxot? Esetleg egy bárban találkoztak?

– Nem fog kétségeket plántálni a szívembe – hallatszott a szörcsögő lihegés a vonal másik végéről. – Talán azt hiszi, hogy kevesebb vagyok magánál? Csak azért, mert hatalmat és pozíciót harcolt ki magának? De ez nem fog már sokáig tartani. Még jelentkezem, hadnagy. Emlékezzen rá, mi a küldetésem. A nők csak kísérhetik és kényeztethetik a férfiakat, akit arra teremtettek, hogy védelmet nyújtsanak nekik és bosszút álljanak értük.

– Ezt is Isten közölte magával? Szerintem végső soron ez azt mutatja, hogy ő is csak egy férfi. Főleg a gondolkodásmódja.

– Reszketni fog, ha a színe elé kerül. Ha a színem elé kerül.

– Aha, hát persze – és remélve, hogy a kamera tiszta képet közvetít, megvizsgálta a körmeit. – Máris remegek.

– Az én küldetésem szent. Rettenetes és isteni. Példabeszédek könyve, 28:17: „Az az ember, akit kiontott embervér terhe nyom, a sírjáig menekül. Ne támogasd!” Ez történik egy napon a számkivetettel… és senki sem segíthet rajta.

– Hogy érezte magát, amikor végzett az áldozatával?

– Mint Isten megtestesült haragja. Huszonnégy órát adok, hogy bizonyítson. Ne okozzon csalódást.

– Nem fogok csalódást okozni, seggfej – morogta Eve, amikor a beszélgetés véget ért. – Találtál valamit, Peabody?

– Semmit. Tökéletesen megzavarta a nyomkövetőt. Még annyit sem tudunk, hogy a Földről hívott, vagy pedig a bolygón kívülről.

– A Földről – ült le morogva Eve. – Elég közel akar maradni ahhoz, hogy megfigyeljen.

– Lehet, hogy csak egy hóbortos alak.

– Nem hinném. Fanatikus, de nem hóbortos. Számítógép, kérem azoknak a New York-i köz- és magánkézben lévő épületeknek a listáját, melyek nevében szerepel a luxus szó, és az East Riverre vagy a Hudsonre néznek – dobolt Eve ujjaival az asztalon. – Gyűlölöm a kirakós játékokat.

– Én viszont kedvelem őket – hajolt át Peabody összevont szemöldökkel Eve válla fölött, hogy jobban lássa a monitort.

Luxusszárny

Teljes Luxus

Luxuspont

Luxustorony

Eve valósággal rávetette magát az eredményre.

– Kérem a Luxustorony képét.

Feldolgozás…

A képernyőn felvillant a Hudson partján épült ég felé törő, csillogó ezüstlándzsa. A távolabbi, nyugati oldalán ízléses vízesés zuhogott alá.

– Megcsíptük.

– Nem lehet ilyen könnyű – vélekedett Peabody.

– Nem akarta megnehezíteni a dolgunkat – és Eve-nek már az járt az eszében, hogy valaki meghalt. – Játszani szeretne velünk, és tetszelegni előttünk egy kicsit. És egyiket sem teheti addig, amíg bele nem rángatott az ügybe. Számítógép, kérem a legfelső szint bérlőinek a névsorát.

Feldolgozás… A legfelső szint a Brennen Csoport tulajdona. New York-i székhelye a dublini Thomas X. Brennennek. Negyvenkét éves, ír férfi, nős, három gyermek apja, a Brennen Csoport elnök-vezérigazgatója. A cég szórakoztatással és telekommunikációval foglalkozik.

– Kimegyünk és ellenőrizzük, Peabody. Majd útközben beszólunk a diszpécsernek.

– Kérünk erősítést?

– Előbb érjünk ki a helyszínre – rántotta meg Eve a fegyvertáskáját, majd belebújt a dzsekijébe.

• • •

A közlekedési állapotok éppolyan szörnyűnek bizonyultak, mint ahogy azt előre elképzelte. A kocsik csúszkáltak a forgalomban, miközben a fejük felett úgy zúgtak el a légi járművek, mint a megvadult méhek. A mozgóárusok hatalmas esernyők alá bújtak, és szemmel láthatóan egy üzletet sem kötöttek. A grilljeikből gőzfelhők szálltak az ég felé, csökkentve az amúgy is kicsi látótávolságot, és rossz szagokkal fertőzve meg a levegőt.

– Peabody, kérdezd meg a központtól Brennen otthoni számát. Ha kamu volt a hívás, és még nem halt meg, jó lenne, ha tovább élhetne egy kicsit.

– Megvan – húzta elő Peabody a ’linkjét.

Mivel bosszantotta a zsúfolt úttest, Eve bekapcsolta a szirénát. De nem ért el vele nagyobb hatást, mintha kihajolt volna üvöltözni az ablakon. A kocsik olyan közel maradtak egymáshoz, mint a szeretők. Egy hüvelyknyit sem moccantak előle.

– Nem veszi fel – közölte Peabody. – A hangposta szerint mától fogva két hétig nem lesz elérhető.

– Reménykedjünk, hogy egy dublini bárban tömi a pocakját – nézett végig Eve a járműtömegen, miközben a lehetőségeit próbálta számba venni. – Meg kell tennem.

– Ne, hadnagy. Ezzel a kocsival ne.

Majd a kemény Peabody összeszorította a fogait és lehunyta a szemét, ahogy Eve járműve függőlegesen emelkedni kezdett. A karosszéria megremegett, miközben hathüvelyknyire eltávolodott az aszfalttól. Majd megrázó erővel visszahuppant.

– Átkozott csotrogány – és Eve olyan erősen öklözött bele a műszerfalba, hogy felsértette a kezét. A kocsi inogva megemelkedett, majd előretört, ahogy Eve rátaposott a gázpedálra. Elkapták egy esernyő szegélyét, mire a hozzá tartozó mozgóárus egy fél háztömbnyit rohant ijedten sikoltozva.

– Az az átkozott házaló majdnem szétkenődött a lökhárítón – rázta a fejét Eve, de inkább hökkenten, mintsem dühösen. – Egy légcipős kölyök is lehagyna minket. Mit motyogsz, Peabody?

Peabody továbbra is szorosan lehunyt szemmel ült mellette.

– Bocsánat, hadnagy. Éppen imádkoztam.

Eve nem kapcsolta ki a szirénát, és egyenesen a Luxustorony főbejáratához repült. A leszállás elég durvára sikeredett ahhoz, hogy összekoccanjanak a fogai, de legalább elkerülte egy csillogó XRII hátsó ajtaját. Bár az igazat megvallva csak alig.

A túloldalt strázsáló ajtónálló egy ezüstlövedékre hasonlított. Az arcáról egyszerre lehetett leolvasni a sérelmet és a rémületet.

– Asszonyom, nem parkolhat itt ezzel a… ezzel.

Eve lekapcsolta a szirénát, és megvillantotta a jelvényét.

– Dehogynem.

A kapus az azonosítót látva kissé eltátotta a száját.

– Esetleg ha befáradna vele a garázsba.

Talán azért, mert egész megjelenésében Summersetre emlékeztette, Roarke hűséges inasára, aki a férjét szerette és becsülte, őt viszont lenézte, Eve villámló tekintettel tolta a képébe az arcát.

– Ott marad, ahol most van, haver. És hacsak nem akarja felíratni magát a segédemmel, hogy akadályozott egy rendőrt a kötelessége teljesítése során, gyorsan vezessen fel Thomas Brennen tetőlakosztályába.

– Ez teljességgel lehetetlen – szippantott nagyot a kapus az orrán keresztül. – Mr. Brennen nem tartózkodik itt.

– Peabody, írd fel ennek a… ennek az állampolgárnak az adatait, és intézkedj, hogy vigyék be a kapitányságra.

– Igen, hadnagy.

– Nem tartóztathat le – toporgott a kapus fényes cipőivel a járda kövén. – Csak a munkámat végzem.

– Amivel épp az enyémet akadályozza. És maga szerint melyiket fogják az illetékesek fontosabbnak találni?

Eve a száját figyelte, ahogy megremeg, de végül csukva maradt. És közben Summersetet képzelte maga elé, annak ellenére, hogy ez a férfi húsz fonttal nehezebb és vagy három hüvelykkel alacsonyabb volt nála.

– Rendben. De biztos lehet benne, hogy a viselkedését jelenteni fogom a város rendőrfőnökének – nézte meg újfent Eve jelvényét. – Hadnagy.

– Csak nyugodtan – intett Peabodynak, és követték a kapust az épület belsejébe vezető ajtón át, ahol a férfi azonnal intézkedett, hogy amíg távol van, egy droid foglalja el a posztját.

Az ezüstajtók mögött a Luxustorony előcsarnoka trópusi kertet mintázott. Mindenfelé hatalmas pálmafákat, hibiszkuszokat lehetett látni. Az ágakon egzotikus madarak csiviteltek. Hatalmas medence ölelt körül egy dús idomokkal megáldott nőalakot formázó szökőkutat. A szobor derékig meztelen volt, és egy aranyhalat tartott a kezében.

A kapus beütött egy kódot egy üvegcső vezérlőpaneljébe, majd szó nélkül Peabodyék felé intett, hogy beszállhatnak. Eve az egész felfelé vezető úton a kabin közepén maradt, ellentétben Peabodyval, aki ámultan szorította az orrát az átlátszó falra.

Hatvankét emelettel később a lift ajtaja egy, a lentinél ugyan kisebb, de nem kevésbé lenyűgöző előtérre nyílt ki. A kapus megállt a kétszárnyú, ívelt acélkapu biztonsági képernyője előtt.

– Strobie ajtónálló. Dallas hadnagyot és a társát kísértem föl. A NYPD-ről érkeztek.

– Mr. Brennen pillanatnyilag nem tartózkodik idehaza – hallatszott a válasz lágy ír akcentussal.

Eve a könyökével egyszerűen odébb lökte Strobie-t.

– Rendőri vészhelyzet – emelte magasba a jelvényét, hogy az elektronikus szem ellenőrizni tudja. – Kötelességem bemenni.

– Egy pillanat, hadnagy – és halk zúgás hallatszott, ahogy a rendszer letapogatta az arcát, valamint a jelvényét. Majd megütötte fülüket a zár diszkrét kattanása. – Belépés engedélyezve. Kérem, figyeljen rá, hogy ezt a lakosztályt a Scan-Eye biztonsági rendszer felügyeli.

– Kapcsold be a felvevőd, Peabody. Strobie, maga lépjen hátra – ragadta meg Eve egyik kezével a fegyverét, miközben a vállával benyomta az ajtót.

A bűz azonnal lecsapott rá. Eve elkáromkodta magát. Olyan sokszor szagolta már a halált, hogy rögtön felismerte.

A nappali kék selyemmel borított falait vér mocskolta össze, mint valami érthetetlen graffiti. Thomas X. Brennen első darabját a süppedős szőnyegen látta meg Eve. A keze tenyérrel felfelé hevert, az ujjai olyanformán görbültek, mintha csak beljebb hívogatná a látogatókat. Vagy éppen könyörögne. Csuklóban választották el a kartól.

Eve hallotta, hogy a háta mögött Strobie öklendezni kezd és kirohan az előtérbe egy kis friss levegőt szívni. Eve előhúzta a fegyverét, és egyre beljebb hatolt az émelyítő levegőbe. Az ösztönei ugyan azt súgták, hogy itt már mindennek vége, és bárki is tette, rég elszelelt, de a szabályzat értelmében lassan araszolt előre, lehetőleg kikerülve az alvadt vér foltjait.

– Ha Strobie kihányta magát, kérdezd meg tőle, merre találjuk a hálószobát.

– Az előtérből balra nyílik – felelt Peabody egy pillanat múlva. – De Strobie még egyáltalán nem hányta ki magát.

– Keress neki egy vödröt, utána pedig biztosítsd a liftet és ezt az ajtót.

Eve az előtér felé indult. A szag erősebbé vált. Egyre inkább a fogai között szűrve vette a levegőt. A hálószoba ajtaját nyitva találta. A résen lámpafény és Mozart zenéje szűrődött ki.

Brennen maradványai a hatalmas baldachinos ágyon hevertek. Az egyik karját ezüstlánccal hozzákötözték az egyik oszlophoz. Eve úgy vélte, hogy a lábait valahol máshol kell megkeresnie a tágas lakásban.

A falakat minden bizonnyal hangszigetelték, mert a férfi hosszan és hangosan üvölthetett, mielőtt meghalt. Miközben Eve megszemlélte a testet, azon gondolkozott, vajon mennyi ideig tarthatott a haláltusája. Mekkora fájdalmat képes elviselni egy ember, mielőtt az agya és a teste feladná a küzdelmet?

Thomas Brennen másodpercre pontosan tudná a választ.

Meztelenre vetkőztették és levágták az egyik karját, valamint mind a két lábát. Egyetlen megmaradt szeme üveges pillantással bámult az ágy fölé szerelt tükörre. Mindezen felül ki is belezték.

– Édes Jézus – suttogta az ajtóban álló Peabody. – Istennek Szent Anyja.

– Szükségem lesz a helyszínelő készletemre. A lakást lepecsételjük. Tudd meg, hogy hol él a családja. De mielőtt felhívnád őket, keresd meg Feeney-t, ha szolgálatban van, vagy valaki mást az elektronikus detektívektől, hogy egy zavaróval biztosítsák a vonalat. Ebből semmi sem szivároghat ki a média felé. Olyan sokáig vissza kell tartanunk a részleteket, amilyen sokáig csak lehetséges.

Peabody nagyot nyelt. Kétszer is. Csak így lehetett biztos benne, hogy lent marad az ebédje.

– Igen, hadnagy.

– És fogd fülön Strobie-t, mielőtt fűnek-fának elújságolná, hogy mit látott idebent.

Amikor Eve elfordult, Peabody egy pillanatra szánakozást látott megcsillanni a szemében.

– Vágjunk bele. El akarom kapni a gazembert, aki ezt művelte.

• • •

Már csaknem éjfélre járt az idő, mire Eve összeszorult gyomorral, égő szemekkel és zúgó fejjel felvonszolta magát a saját házának ajtajához vezető lépcsőkön. Úgy érezte, beleivódott a bőrébe az erőszakos halál szaga, annak ellenére, hogy legalább egy réteg bőrt lesikált magáról a kapitányság zuhanyzójában, mielőtt hazaindult volna.

Leginkább nyugalomra vágyott, miközben azért imádkozott, hogy ha lehunyja a szemét, álmában ne jelenjen meg előtte Thomas Brennen feldarabolt teste.

Mielőtt Eve elérte volna az ajtót, az már kinyílott, és szemben találta magát az előszoba csillárjától megvilágított Summersettel. Magas, szikár teste szinte remegett a visszafojtott nemtetszéstől.

– Megbocsáthatatlanul elkésett, hadnagy. A vendégek épp most készülnek távozni.

Vendégek? Gondolkodnia kellett, mire tudatosult benne a szó jelentése. A vacsora. De törődnie kellene ezzel azok után, amin keresztülment?

– Csókold meg a seggem – javasolta, és megpróbált besurranni mellette.

Summerset elkapta a karját vékony ujjaival.

– Mint Roarke feleségétől, elvárják öntől, hogy eleget tegyen társasági kötelezettségeinek. Mint például, hogy segédkezet nyújt neki egy olyan fontos vacsorán, mint amilyen ez a ma esti is volt.

Eve haragja egy szívdobbanás alatt legyőzte a kimerültségét.

– Vissza, mielőtt…

– Eve, kedvesem.

Roarke hangjából egyszerre lehetett kihallani forró üdvözlést, vidámságot és óvatosságot. Eve leeresztette ökölbe szorított kezét, komoran megfordult, és a társalgóba vezető ajtó előtt meg is pillantotta a férjét. De nem az ünnepélyes, fekete öltönytől akadt el a lélegzete. Tudta, hogy izmos, kisportolt teste láttán bármelyik nőben megállna az ütő, nem számít, mit húz fölébe – vagy mit nem. Éjfekete haja, amely a reneszánsz festményeken látható arcot keretezte, csaknem a válláig ért. Kobaltnál is kékebb szemeivel, határozott vonásaival és parancsoló szájával az őrületbe tudta kergetni a gyengébbik nemet.

Kevesebb mint egy év alatt sikerült meghódítania Eve-et, és nemcsak a szívét nyerte el, de a bizalmát is.

Ennek ellenére még mindig képes volt felbosszantani.

Eve élete első, és egyetlen csodájának tartotta a férjét.

– Elkéstem. Bocsánat – ám szavai inkább kihívásnak hatottak, mintsem mentegetőzésnek. De Roarke mindössze csak elmosolyodott, és megemelte egyik szemöldökét.

– Biztos vagyok benne, hogy valami halaszthatatlan jött közbe – nyújtotta feléje a kezét. Amikor Eve melléje lépett, és megfogta, Roarke érezte, milyen merev és hideg a szorítása. Nemes whiskyhez hasonlatos árnyalatú szemeiben egyszerre pillantotta meg a dühöt és a kimerültséget. És az arca is sápadt volt, ami különösen aggasztotta. Látta a farmerére száradt vért, és csak remélni tudta, hogy nem a sajátja.

Gyorsan, bizalmasan megszorította a felesége kezét, mielőtt az ajkához emelte volna.

– Úgy látom, kimerültél, hadnagy – dünnyögte kellemes ír hangján. – Épp most készültem kikísérni a vendégeket. Csak pár pillanatra gyere be, rendben?

– Aha, persze. Remek – kezdett Eve lehiggadni. – Ne haragudj, hogy elrontottam az estéd. Tudom, mennyire fontos volt neked – pillantott meg a férje háta mögött a nappaliban több mint egy tucat díszesen kiöltözött férfit és nőt. Csillogtak az ékszerek, suhogott a selyem. De az arcára kiülhettek valódi érzelmei, mert Roarke elnevette magát.

– Csak öt percre, Eve. Oké? Nem hiszem, hogy olyan kellemetlen lesz, mint amivel ma este szembenéztél, bármi is volt az.

Ezzel bevezette a többiek közé. Roarke egyformán otthonosan mozgott a gazdagok világában és a sikátorok szemétdombjai között. Illedelmesen bemutatta azoknak, akikkel eddig még nem találkozott, előre mondta azoknak a nevét is, akikkel már összefutott, miközben ügyes mozdulatokkal az ajtó felé terelte a vendégsereget.

Eve orrát megütötte a finom parfümök és a bor illata, valamint a kandallóban csendesen lobogó almafa hasábok diszkrét füstje. De még ezek sem tudták elnyomni az alvadt vér szagát.

Amikor Roarke látta, milyen szerencsétlenül támolyog kopott dzsekijében az elegáns kosztümök között, csak csodálni tudta az akaraterejét.

Maga volt a megtestesült emberi formába öntött bátorság.

De amikor az utolsó vendégre is rácsukódott az ajtó, Eve megrázta a fejét.

– Summerset igazat beszél. Egyszerűen nem állok készen, hogy eljátsszam Roarke feleségének a szerepét.

– Hiszen a feleségem vagy.

– De ez nem jelenti azt, hogy jól is csinálom. Csak visszahúzlak. El kellett volna… – és itt félbe kellett hagynia a mondatot, mert Roarke ajkaival zárta le a száját. Forró csókjával feloldotta a görcseit.

– Így – suttogta a férfi. – Most már jobb. Ez az én dolgom – emelte meg Eve állát az egyik ujjával. – Az én dolgom. Mint ahogy neked is megvan a sajátod.

– Igazán remek parti lehetett. Jelentős személyekkel.

– Anélkül is be tudom fejezni velük a tárgyalásokat, hogy láttak volna téged a vacsoraasztal mellett. De azért felhívhattál volna. Aggódtam.

– Megfeledkeztem róla. Nem emlékezhetek mindenre. Még nem szoktam hozzá mindehhez – vágta zsebre a kezét Eve, és körbesétált a hatalmas előszobában. – Nem szoktam még hozzá. Sokszor gondolom, hogy igen, de aztán mindig rá kell jöjjek, hogy tévedtem. És úgy megyek be a szupergazdagok közé, mint valami csavargó.

– Ellenkezőleg. Nagyon is rendőrnek látszottál. Szerintem sokukra nagy hatást gyakorolt a fegyvered és a vérfoltos nadrágod. Remélem, nem a te véred.

– Nem – és Eve hirtelen érezte, hogy képtelen tovább megállni a saját lábán. Megfordult, megkapaszkodott, majd leült. És mivel csak Roarke láthatta, a tenyerébe temette az arcát.

Roarke melléje telepedett és átölelte a vállát.

– Rossz volt.

– A legtöbbször el lehet mondani, hogy láttam már rosszabbat is. És a legtöbbször ezzel nem is hazudik az ember. De ezúttal nem – szorult össze Eve gyomra. – Ennél szörnyűbbet még soha életemben nem láttam.

Roarke tudta, mivel kell Eve-nek együtt élnie. Őt magát is kísértette a múltja.

– Nem akarsz beszélni róla?

– Nem. Krisztusom, dehogy. Még csak nem is akarok gondolni rá az elkövetkező néhány órában. Mint ahogy semmi másra sem.

– Ezen könnyen segíthetek.

Eve órák óta először mosolyodott el.

– Arra akár fogadni is mernék.

– Kezdjük talán ezzel – állt fel Roarke, és a karjaiba vette Eve-et.

– Nem kell cipelned. Jól vagyok.

Roarke rávigyorgott.

– Talán ettől sokkal férfiasabbnak érzem magam.

– Ebben az esetben… – ölelte át szorosan a nyakát Eve, és a vállára hajtotta a fejét. Kellemes érzés kerítette hatalmába. Nagyon kellemes. – Ez a legkevesebb, amit ma éjjel ez ügyben tenni tudok.

– A lehető legkevesebb – helyeselt Roarke.

MÁSODIK FEJEZET

Amikor Eve felébredt, még a leghalványabb fénysugár sem szűrődött be az ágy feletti tetőablakon. Egész teste izzadságban fürdött. Fejében homályos, zűrzavaros álomképek kavarogtak, de túlságosan örült, hogy megszabadult tőlük, mintsem próbálta volna felidézni az egyes részleteket.

Amikor tudatosult benne, hogy egyedül fekszik a hatalmas ágyban, összerázkódott.

– Fényt! – parancsolta. – Halványabbat – tette hozzá, és felsóhajtott, amikor a környezete körvonalai kiemelkedtek a sötétségből. Egy pillanatra még lehunyta a szemét, mielőtt az óra felé fordult volna.

Hajnali öt óra ötven perc. Szörnyű, gondolta, amikor tudatosult benne: képtelen visszaaludni úgy, hogy nincs mellette Roarke, aki jelenlétével elűzné a rossz álmokat. Közben arra gondolt, miért jött zavarba attól, hogy néhány dologban ilyen erős függésbe került a férfitől. Egy éve még azt sem tudta, hogy egyáltalán létezik. Mára pedig olyan nagy rész jutott neki az életében, mint a tulajdon kezének. Mint a tulajdon szívének.

Kimászott az ágyból, és megragadta az egyik selyemköntöst azok közül, melyekkel Roarke folyamatosan elhalmozta. Belebújt, majd a falipanel felé fordult, és elindított egy keresőprogramot.

– Hol van Roarke?

Egy emelettel lejjebb talált rá, a medence mellett.

Eve arra gondolt, hogy nem is olyan rossz ötlet úszni egyet. Egy kis testedzés kisöpörné a fejéből a rossz álmok után az agyában maradt görcsöket.

Mivel egyetlen porcikája sem kívánta a Summersettel való találkozást, inkább a liftet választotta a lépcső helyett. Az az ember mindenütt jelen volt, az árnyak között rejtőzött, készen arra, hogy mogorván összevonja a szemöldökét, vagy gúnyosan felhorkanjon, ahányszor csak összefutnak. Eve pedig nem azzal akarta kezdeni ezt a napot, hogy folytatja a tegnap esti veszekedést.

Roarke tornatermének a felszerelése minden igényt kielégített, és minden lehetőséget megadott Eve számára, ami csak megfordult a fejében. Droidokkal verekedhetett, súlyokat emelhetett, de ha úgy hozta a kedve, csak hanyatt feküdt, és hagyta, hogy a gépek végezzék a dolgukat. Eve kibújt a köntösből, és felvett helyette egy fekete, testhez tapadó tréningruhát. Miközben befűzte a légtalpú tornacipőjét, arra gondolt, futni fog, mégpedig hosszan, ezért miután végzett a pertlivel, beállította a videopályát.

Úgy döntött, most leginkább egy tengerparthoz lenne kedve. Ott sokkal inkább otthon érezte magát, mint a városban. A vidéki táj, a sivatag, valamint a földön kívüli helyszínek, amiket a gép fel tudott kínálni, inkább csak nyugtalanították.

Könnyed kocogással indított. Léptei nyomán kéken csillogó hullámok futottak a fövenyre. A nap még éppen hogy felkelt a horizont mögött. A feje felett sirályok vijjogtak. Eve mélyen beszívta a trópusi tengerpartok párás, sós levegőjét, és ahogy az izmai kezdtek bemelegedni, a lelki nyugalma is lassan helyrebillent.

Gyorsan megtette az első mérföldet, és közben sikerült kiürítenie az elméjét.

Sokszor járt már ezen a parton, amióta először találkozott Roarke-kal – a valóságban is, nemcsak holovetítés formájában. Pedig régebben a Hudson-öbölnél nem látott nagyobb, összefüggő víztömeget.

Arra gondolt, mennyire megváltozott az élete. Akárcsak a valóság.

A negyedik mérföld megtétele után, amikor az izmaiban is kezdte érezni a távolságot, a szeme sarkából észrevett valami mozgást. Roarke ért mellé, akinek a haja még nedves volt az uszoda vizétől, és lépteit az övéhez igazította.

– Valahová vagy valami elől futsz ennyire? – kérdezte a férje.

– Csak úgy futok.

– Korán keltél ma reggel, hadnagy.

– Sűrű lesz a programom.

Amikor Eve gyorsított, Roarke kérdőn felvonta a szemöldökét. Arra gondolt, hogy a feleségében él egyfajta egészséges versenyszellem, mire ő is felvette az általa diktált iramot.

– Azt hittem, ma nem vagy szolgálatban.

– Úgy volt – lassított Eve, majd amikor megállt, előrehajolt és kinyújtóztatta az izmait. – Valóban, eredetileg szabadnapom lett volna – emelte fel a fejét, és Roarke szemébe nézett, miközben emlékeztette magát, hogy ez többé már nem egyedül az ő élete és valósága. – Felteszem, terveztél valamit.

– Semmi olyasmit, amit ne lehetne átütemezni – és arra gondolt, hogy a martinique-i hétvége, amivel meg akarta lepni Eve-et, várhat egy kicsit. – Az elkövetkező negyvennyolc órára nézve üres a naptáram, ha mégis ráérnél.

Eve felsóhajtott. Ez volt a másik nagy változás az életében: meg kellett osztania magát a munkája és a magánélete között.

– Talán. Most viszont úszni akarok egyet.

– Veled tartok.

– Azt hittem, épp most másztál ki a medencéből.

– Nem fog ártani az ismétlés – cirógatta meg hüvelykujjával Roarke a gödröcskét Eve álla alatt. A felesége arca kipirult a mozdulattól, és a bőre is felfénylett egy cseppet. – A törvény sem tiltja – fogta meg a kezét, és vezetni kezdte a virágillattól terhes levegőben az uszoda felé.

A lagúna stílusban kialakított, sima kövekkel kirakott partú medencét pálmafák és szőlőtőkék vették körül. Még egy apró vízesést is odaálmodott a tervezője.

– Kerítenem kell valahonnan egy fürdőruhát.

Ezt hallva Roarke csak elmosolyodott, és megrántotta Eve tréningruhájának a csatjait.

– Miért? – simogatta meg a mellét, mire Eve felvonta a szemöldökét.

– Miféle vízi sportot forgatsz a fejedben?

– Bármit, ami jólesik – fogta Roarke két keze közé az arcát, mielőtt előrehajolt és megcsókolta. – Szeretlek, Eve.

– Tudom – hunyta le Eve a szemét, és homlokát hozzászorította a férjéhez. – Ez olyan hátborzongató.

Majd megfordult, és meztelenül bevetette magát a sötét vízbe. Sokáig a felszín alatt maradt, lemerült egészen a medence aljáig. Amikor sápadt, kék fény öntötte el a víz mélyét, elmosolyodott. A férje még azelőtt felismerte, milyen a kedélyállapota, hogy ő maga rádöbbent volna. Leúszott húsz hosszat, mielőtt lustán a hátára fordult volna. És amikor kinyújtotta a karját, ujjai rátaláltak Roarke-ra.

– Egészen megnyugodtam.

– Valóban?

– Aha. Annyira, hogy talán védekezni sem tudnék egy perverz ellen, aki megpróbál maga alá gyűrni.

– Akkor hát – húzta Roarke a csuklóját addig, amíg nem kerültek egymással szemtől szembe.

– Akkor hát – ölelte át Eve a lábaival a férjét, és együtt lebegtek a víz felszínén.

Amikor az ajkaik találkoztak, a feszültség utolsó lehelete is elillant Eve testéből. Érezte, hogy teste elernyed, és kimondhatatlanul kívánja a férjét. Ujjaival beletúrt Roarke sűrű, selymes hajába, akinek a teste olyan keményen, hűvösen simult az övéhez, hogy Eve-nek csaknem elakadt a szava. Miközben a férje keze végigsimította, csak nyögdécselni tudott.

Majd összegabalyodtak, és Eve máris a víz alatt, abban a sápadtkék világban találta magát. Amikor Roarke szája összezárult a melle fölött, beleremegett az érzésbe, és abba, hogy odalent képtelen volt levegő után kapkodni. A férje ujjai végigsimították, beléhatoltak, és Eve a felszín felé emelkedve beleborzongott a kéjbe.

Szédülten, nagy kortyokban nyelte a levegőt, majd hirtelen elakadt a lélegzete, ahogy Roarke a szájával váltotta fel az ujjait.

A teste pontosan azt kapta, amire szüksége volt. Tehetetlenül vergődött Roarke mohó ölelésében. A férje ismerte, érezte, és ennek a misztériumát Eve soha nem volt képes megoldani.

A szíve megugrott, miközben kéjesen dagonyázott a lagúna sekély partja mentén abban a gyönyörben, amit Roarke nyújtott neki.

Lassan, ravaszul Roarke szája egyre feljebb vándorolt a hasán, a törzsén, majd a melleit elhagyva a nyakára tapadt, és érezte a vére heves lüktetését.

– Csodálatos a légzéstechnikád – nyögte ki Eve, majd megremegett, ahogy Roarke fokozatosan, centiméterről centiméterre beléhatolt. – Ó, Istenem.

A férje az arcát figyelte, és látta, ahogy kinyílnak rajta az izzó gyönyör rózsái. Eve haja hátrasimult, szabadon hagyva a homlokát. És makacs, sokszor szigorú ajkai érte reszkettek. A csípője alá nyúlt, maga felé emelte, és olyan erősen lökte előre magát, hogy Eve felnyögött.

A szájához dörzsölte a száját, és harapdálni kezdte.

– Remek, Eve.

Figyelte, ahogy éles zsaruszemei elhomályosodnak, és hallotta, hogy elakad a lélegzete, majd zokogáshoz hasonlatos hang tör fel a torkából. A vére tüzelt, ennek ellenére Roarke kínosan lelassította a mozdulatait. Eve zihálásából néhány pillanat elmúltával, fokozatosan kihallotta a saját nevét.

Saját eksztázisát sikerült hosszan, mélyen, és tökéletesen elnyújtania.

Eve nagy nehezen kiemelte kezét a vízből, és megragadta a férje vállát.

– Nehogy elengedj. Úgy merülnék a medence fenekére, mint egy kődarab.

Roarke halkan felnevetett, és a nyaka oldalára szorította a száját, ahol még mindig lüktetett az ér.

– Én is így vagyok vele. Szerintem gyakrabban kellene korán kelned.

– Akkor szép lassan kinyírnánk egymást. Belefulladnánk a gyönyörbe.

Roarke mélyen beszívta a felesége vizes bőrének az illatát.

– Ez így is megtörténhet.

– Szerinted képesek leszünk elvánszorogni a lépcsőig?

– Csak akkor, ha nem sietsz túlságosan.

Lassan, lépésről lépésre tették meg a távolságot a köves partba faragott feljáróig.

– Kávét – nyögte Eve elhaló hangon, majd tántorogva a vastag, bolyhos törülközők felé indult.

Amikor egybe bebugyolálva, egy másikat pedig a karján hordozva visszatért, Roarke már beprogramozott az AutoSéfbe két csésze feketét. A nap halvány sugarai betűztek a tetőablakon, és sápadt aranyfénybe burkolták az uszodát.

– Nem ennél valamit?

Eve belekortyolt a kávéjába, és csak nyögve fogadta magába a koffeint.

– Majd éhen halok. De előbb le szeretnék zuhanyozni.

– Akkor irány az emelet.

Felértek, és Eve a kávéját is magával vitte a zuhanyzóba. Amikor viszont Roarke is követte a spriccelő vízsugarak közé, összevonta a szemöldökét.

– Ha lejjebb veszed a meleg vizet, megöllek – figyelmeztette.

– A hideg víz tágítja a pórusokat, és jobban tisztítja a bőrt.

– Erre mindig nagy gondot fordítasz – tette le Eve a kávéját a peremre, és szappanozni kezdte a testét.

Ő készült el hamarabb a fürdéssel, és fejét csóválva lépett be a szárítócsőbe, amikor meghallotta, hogy Roarke tíz fokkal hidegebb vizet kér a rendszertől. Még a gondolatba is beleborzongott.

Tudta, a férje arra vár, beszéljen neki az ügyről, ami miatt az éjszaka kellős közepén ért haza, és még a szabadnapján is be kell mennie a kapitányságra. De nagyra értékelte, hogy nem kezdte el faggatni addig, amíg a második csésze kávéval és egy hatalmas adag sonkás omlettel a kezében helyet nem foglalt a nappaliban.

– Rettenetesen sajnálom, hogy az este nem tártam fel előtted a részleteket.

Roarke belekóstolt a palacsintájába.

– Én talán mentegetőzöm, amikor egyik-másik üzleti ügyem felborítja valamelyik közös programunkat?

Eve szóra nyitotta a száját, majd hang nélkül újra becsukta, és csak megrázta a fejét.

– Nem. Már kifelé tartottam az irodából, amikor befutott az a hívás. Soha nem fogom elfelejteni. Zavarták a vonalat, így nem tudtuk meghatározni, hogy a hívó honnan kezdeményezte.

– A New York-i rendőrségnek szánalomra méltó a technikai felszereltsége.

– Azért annyira nem – mormolta Eve. – Ez a fickó egy igazi profi. Talán még neked is meggyűlne vele a bajod.

– Ha nem haragszol, ezt sértésnek veszem.

Ezt hallva Eve kénytelen-kelletlen elvigyorodott.

– Hát, talán te vagy az egyetlen, akinek esélye lenne vele szemben. Mivel személyesen velem akart beszélni, nem passzolhattam át a hívást valaki másnak.

Roarke letette a villáját, felemelte az előtte álló kávéscsészét. Mozdulataiból feszült figyelem sugárzott.

– Személyesen?

– Aha, egyenesen engem akart. Először egy csomó vallásos baromsággal traktált. Azt állította, hogy isteni küldetést hajt végre, és játszadozni akart egy kicsit a nagyfiú. Feladott egy rejtvényt – adta át Roarke-nak a beszélgetés felvételét tartalmazó diszket, és figyelte, ahogy a férje szeme összeszűkül a figyelemtől.

– Kimentél a Luxustoronyhoz.

– Pontosan, mégpedig a legfelső szintre. A gyilkos az áldozat egyik darabját a nappaliban hagyta. A többi testrészre a hálóban akadtunk rá – tolta el a tálcát maga elől Eve, és felállt, majd egyik kezével a hajába túrt, miközben járkálni kezdett fel és alá. – Még soha nem láttam ilyen rettenetes helyszínt, Roarke. Nem azért, mert látszott, hogy valaki igazán kitombolta magát, hanem azért, mert direkt úgy rendezték. A munka legnagyobb részét sebészi precizitással végezték el. Az orvos szakértő első, felületes vizsgálata megerősítette, hogy a csonkolások döntő többségénél az áldozat az eszméleténél volt. A gyilkos telepumpálta drogokkal, ez épp elégnek bizonyult ahhoz, hogy ne veszítse el a fájdalomtól az öntudatát. Pedig hidd el nekem, kimondhatatlan fájdalmakat élhetett át. A szó szoros értelmében kibelezték.

– Jézus Krisztus! – sóhajtott Roarke. – A politikai és a vallási bűnözők ősi büntetése. Lassú és borzalmas halál.

– És mindamellett elég nagy mocsokkal is jár – szúrta közbe Eve. – A lábait levágták, akárcsak az egyik kezét. Csuklóban. Még élt, amikor kivágták a jobb szemét. Amúgy ezt az egyetlen testrészét nem találtuk meg a helyszínen.

– Aranyos – és annak ellenére, hogy eddig azt hitte, meglehetősen erős a gyomra, Roarke hirtelen elveszítette érdeklődését a reggelije iránt. Felállt és megindult a gardrób felé. – Szemet szemért.

– Ez valami megtorlással kapcsolatos mondás, igaz? Valami színdarabból.

– A Bibliából, kedvesem. Minden színdarabok színdarabjából – választott ki Roarke egy ráncolt nadrágot a forgó fogasról.

– Ezek szerint ismét visszatértünk Istenhez. Oké, tehát ennek a játéknak bosszú a neve. Talán vallásos indíttatású, de az is lehet, hogy csupán személyes. Lehet, hogy akkor sem fogunk tudni semmit sem az indítékról, amikor elvégeztük az áldozattal kapcsolatos rutinmunkát. Sikerült hírzárlatot elrendelnem, legalább addig, amíg fel nem veszem a kapcsolatot a családjával.

Roarke egy rántással felhúzta a nadrágját, majd egy egyszerű, csíkos ing után nyúlt.

– Gyerekek?

– Aha, három.

– Elég szörnyű a munkád, hadnagy.

– Épp ezért szeretem – de Eve szavaival ellentétben állt a mozdulat, amivel megdörgölte az arcát. – Úgy véljük, a felesége a gyerekkel együtt Írországban van. Ma kellene kiderítenem, hogy pontosan hol.

– Írországot mondtál?

– Hm. Igen, úgy tűnik, az áldozat egyike volt a földijeidnek. De nem hinném, hogy ismertél egy bizonyos Thomas X. Brennent, ugye? – ám a félmosoly azonnal lefagyott Eve ajkáról, amint megpillantotta a férje sötét tekintetét. – Tehát ismerted. Soha nem találtam volna ki.

– A negyvenes éveinek az elején járt? – kérdezte Roarke laposan. – Úgy öt láb tíz hüvelyk magas, hirtelenszőke?

– Egész pontos leírást adtál róla. A távközlési és szórakoztatóiparban voltak érdekeltségei.

– Tommy Brennen – és kezében az inggel Roarke lerogyott az egyik fotel karfájára. – Az a nyomorult gazember.

– Sajnálom. Fel sem merült bennem, hogy a barátod.

– Nem volt a barátom – rázta meg Roarke a fejét, hogy tisztába tegye az emlékeit. – Legalábbis nem tovább egy évtizednél. Dublinban ismerkedtünk össze. Abban az időben, amikor szerencsejátékokban utaztam, ő számítógépekkel foglalkozott. Párszor kereszteztük egymás útját, üzleteltünk is, és alkalmanként megittunk kettesben pár sört. Úgy tizenkét éve Tommy összeszedett magának egy jó családból származó nőt. Egy ősi, ír családból származó nőt. Nagyon beleszeretett, és elhatározta, hogy jó útra tér. Minden értelemben – tette hozzá Roarke egy ferde vigyor kíséretében. – Ekkor szakította meg a kapcsolatot a múltja… legkevésbé szalonképes alakjaival. Hallottam róla, hogy itt, New Yorkban állította fel a központját, de soha nem futottunk össze. Azt hiszem, a felesége mit sem tudott a múltjáról.

Eve melléje telepedett a fotel karjára.

– Nagyon is elképzelhető, hogy éppen ez a múlt és az egyik legkevésbé szalonképes alakja felelős azért, ami vele történt. Roarke, ha vájkálni kezdek a múltjában, esetleg kiderülhet valami, ami rád nézve kínos lenne?

Roarke gyanította, hogy a felesége aggódik. És ezt olyan finoman hozta a tudomására, amilyen finoman csak tudta.

– Eltöröltem a magam mögött hagyott nyomaim, hadnagy. És, mint ahogy azt már mondtam, nem voltunk puszipajtások. Már hosszú évekkel ezelőtt megszakítottam vele minden kapcsolatot. De emlékszem rá. Kellemes tenor hangja volt – dünnyögte maga elé Roarke. – És emellett még remek humora, éles esze, valamint egy olyan családja, amelyik ragaszkodott hozzá. Gyorsan eljárt a keze, de amennyire vissza tudok emlékezni, soha nem kereste magának a bajt.

– Kereste vagy sem, a végén alaposan rátalált. Nem tudod, hol találhatnám meg a családját?

Roarke a fejét csóválva állt talpra.

– Nem, de ezt az információt villámgyorsan megszerezhetem neked.

– Azt nagyon megköszönném – emelkedett fel Eve is, miközben Roarke végre belebújt az ingébe. – Roarke, nagyon sajnálom. Bármit is jelentett neked.

– Talán egy próbakövet. Egy dallamot valami füstös kocsmában egy esős éjszakán. Én is sajnálom. Az irodámban leszek. Adj nekem tíz percet.

– Persze.

• • •

Eve ezt a tíz percet arra használta, hogy felöltözzön. Volt egy olyan érzése, hogy Roarke-nak többre lesz szüksége tíz percnél. De nem azért, hogy megszerezze az adatokat, amiket kért tőle. A felszerelésével és a szakértelmével ez feleannyiba sem kerülne. De úgy vélte, tíz percnél többe fog kerülni, amíg elsiratja a füstös kocsmák dalát, amely már örökre elveszett.

Ő még nem veszített el senkit. Nem ismerte ezt az érzést. Rádöbbent, ennek talán az lehet az oka, hogy csak nagyon keveseket engedett igazán közel magához. Aztán jött Roarke, neki nem maradt választása. A férfi finoman, elegánsan, de ellenállhatatlanul vette ostrom alá, és ő hagyta. Most pedig… Eve a hüvelykujjával végigsimított a jegygyűrűje vésetein. Most pedig szüksége van rá, mert nélküle képtelen lenne élni.

Ekkor már felfelé igyekezett a lépcsőn, majd átsietett a gyönyörű ház széles szobáin. Nem kellett volna kopognia, ennek ellenére mégis megtette, és megvárta, amíg szétcsúsztak az irodaajtó szárnyai.

A redőnyöket már felhúzták, az ablakokon beáradt a napsütés. A metszett üveg mögött szürkén feszült a város fölé az ég, mintegy jelezve, hogy az eső még egyáltalán nem hagyott alább. Eve nem a konzol, hanem a csillogó, fából faragott íróasztal mögött találta Roarke-ot. A padlót azok a régi, drága szőnyegek borították, melyeket utazásai során vásárolt.

Eve zsebre vágta a kezét. A fényűző élethez már csaknem sikerült hozzászoknia, de fogalma sem volt, mihez kezdhetne a férje magába forduló, csendes bánatával.

– Figyelj, Roarke…

– Kinyomtattam, amit kértél – nyújtott át Roarke az asztal felett egy papírlapot Eve-nek. – Azt hittem, könnyebben megbirkózom vele. Tommy felesége és a gyerekei pillanatnyilag Dublinban tartózkodnak. Kis gyerekeket képzelj el, két fiút és egy lányt. Kilenc-, nyolc- és hatévesek.

És mivel túlságosan nyugtalan volt ahhoz, hogy ülve maradjon, Roarke felállt, és kibámult az ablakon New Yorkra – a tompa, szürke fénybe burkolózott, nyugodt New Yorkra. Maga elé idézte a Brennen család képét, a csinos, csillogó tekintetű asszonyt és a rózsás arcú gyerekeket. És ez sokkal jobban lesújtotta, mint ahogy azt előre gondolta volna.

– Nem lesznek anyagi gondjaik – jegyezte meg, látszólag magának. – Erről Tommy gondoskodott. Szemmel láthatóan jó férj és apa volt.

Eve átvágott az irodán, felemelte az egyik kezét, majd mielőtt megérinthette volna Roarke-ot, tehetetlenül újra leejtette. A fenébe is, gondolta, amikor rádöbbent, hogy neki nem megy a vigasztalás. Főleg úgy, hogy nem tudja, a férje szívesen fogadja vagy elutasítja.

– Nem tudom, mit tehetnék érted – mondta végül.

Roarke feléje fordult, és nedvesen csillogó, kék szemében a fájdalom mellett ott villogott a harag.

– Találd meg, ki tette. Bízom benne, hogy képes vagy rá.

– Aha, abban valóban bízhatsz.

Roarke szája halvány mosolyra húzódott.

– Dallas hadnagy kiáll a holtakért, mint mindig – simította végig a felesége haját, és amikor Eve elkapta a kezét, felvonta a szemöldökét.

– Ezt hagyd csak rám, Roarke.

– Valami mást mondtam volna?

– Épp azzal van a gond, amit nem mondtál ki – jelentette ki Eve, mivel jól ismerte a férjét, és tudta, hogy szereti a saját útját járni, és ehhez a megfelelő forrásokkal is rendelkezik. – Ha olyasmit forgatsz a fejedben, hogy a saját szakálladra kezdesz nyomozni, azt ajánlom, most azonnal verd ki a fejedből. Ez az én ügyem, és egyedül is kézben tudom tartani.

Roarke úgy simította végig Eve karját, hogy az hunyorogni kezdett.

– Természetesen. De ugye folyamatosan tájékoztatsz a fejleményekről? És azt is tudnod kell, hogy bármikor a rendelkezésedre állok, ha segítségre lenne szükséged.

– Szerintem a saját erőmből is sikerre tudom vinni a nyomozást. És véleményem szerint az lenne a legjobb, ha távol maradnál ettől az ügytől. Nagyon, nagyon távol.

Roarke megcsókolta Eve orra hegyét.

– Nem – felelt lágy hangon.

– Roarke…

– Jobban szeretnéd, ha a szemedbe hazudnék, Eve? – és miközben a felesége magában füstölgött, felemelte az íróasztalára ejtett papírlapot, és a kezébe nyomta. – Most menj dolgozni. Nekem még el kell intéznem pár hívást. Úgy vélem, mire a nap véget ér, a kezemben lesz egy teljes lista, rajta Tommy személyes és üzleti kapcsolatainak, az ellenségeinek, a barátainak, a szeretőinek a névsora, a financiális státusa, és így tovább – és miközben beszélt, egyre kijjebb vezette Eve-et az irodából. – Nekem is könnyebb lesz, mert egyrészt lefoglalom magam valamivel, másrészt ezeknek az információknak a birtokában te is tisztábban láthatod a képet.

De mielőtt Roarke kituszkolta volna az ajtón, Eve megvetette a sarkát.

– Ezt a gyűjtögetést nem tudom megakadályozni. De nehogy átlépd a törvény határmezsgyéjét, haver. Egyetlen lépéssel sem.

– Tudod, mennyire megijedek, amikor ilyen szigorú vagy.

Eve alig tudta visszafojtani a torkából kitörni készülő nevetést.

– Fogd be – mormolta, miközben zsebre vágott kézzel elviharzott.

Roarke nézte, ahogy távozik, és megvárta, amíg eltűnik a lépcsőfordulóban. Gyanakvóan a biztonsági rendszer képernyője felé fordult, bekapcsolta, és nevetve figyelte, ahogy Eve levágtat a lépcsőkön, és odalent lekapja a Summerset által előre odakészített dzsekijét a korlátról.

– Megfeledkeztél az esernyőről – dörmögte, majd felsóhajtott, amikor látta, hogy a felesége védtelenül lép ki a csepergő esőbe.

Nem volt hozzá teljesen őszinte. Hogy is lehetett volna? Miből kellene tudni, mi a fontos az ügy megoldásához, és mi nem? Ennél többre van szüksége, mielőtt összezavarja a múltjának minden mocskával és bűnével azt a nőt, akit szeret.

Kilépett az irodájából, és az egyszerre drága, valamint illegális kommunikációs szoba felé indult. Tenyerét a biztonsági képernyőre simította, azonosította magát a rendszer előtt, majd belépett. Az itt felállított rendszert a CyberŐrség nem vette nyilvántartásba, és nem is észlelte azt, ha használták. Roarke-nak pedig kellettek a pontos részletek, hogy megtervezhesse a következő lépését. Letelepedett a hatalmas, U alakú vezérlőpult mögé, és belevágott.

A New York-i Rendőrkapitányság ellen intézett elektronikus támadás gyerekjáték volt számára. Amikor megnyitotta az adatállományait, és elérkezett az orvosi feljegyzésekhez, magában bocsánatot kért a feleségétől.

– Kérem a helyszínről készített videófelvételt az egyes képernyőre – adta ki Roarke a parancsot, és hátradőlt. – A halottkém jelentését a kettesre, a nyomozás vezetőjének a jelentését pedig a hármasra.

Jeges tekintettel meredt az iszonyatra, amikor meglátta, mit műveltek Brennennel. Nagyon kevés maradt abból az emberből, akit egy emberöltővel ezelőtt Dublinban megismert. Érzelmek nélkül olvasta végig Eve hivatalos jelentését, és átnézte az orvos szakértő előzetes vizsgálatának bonyolult kifejezéseit.

– Másolatot kérek az adatokról. Kód: Roarke. Kizárólag az én hangmintámra lehet megnyitni. Képernyő kikapcs.

Miután ezzel végzett, a belső tele’link felé fordult.

– Summerset, szeretném, ha feljönnél egy kicsit.

– Már úton is vagyok.

Roarke felállt és az ablakhoz lépett. Tudta, hogy a múlt könnyedén az ember után nyúlhat. Ott lapul egy sötét sarokban, és arra vár, hogy lecsaphasson. Vajon Tommy Brennennel is ez történt, tűnődött. Vagy csak rossz helyen járt rossz időben?

Az ajtószárnyak félrecsúsztak, és belépett Summerset.

– Valami baj történt?

– Thomas Brennen.

Summerset elhúzta a száját és megcsillant a szeme. Csaknem elmosolyodott.

– Ó, igen, az a lelkes hacker, aki szeretett lázító dalokat énekelni, miközben Guinnest ivott.

– Meggyilkolták.

– Sajnálattal hallom.

– Itt, New Yorkban – folytatta Roarke. – Eve vezeti a nyomozást – és Roarke látta, ahogy Summerset egész keskenyre szorítja össze a száját. – Halálra kínozták, méghozzá úgy, hogy végig öntudatánál maradt. Kibelezték.

Csak egy pillanatig tartott ugyan, de Summerset amúgy is sápadt arca egy árnyalattal még halványabbra vált.

– Véletlen egybeesés.

– Remélhetőleg – kínálta meg magát Roarke egy szál cigarettával, amit egy lakkozott dobozból húzott elő. – Bárki is tette, utána személyesen felhívta a feleségemet. Azt akarta, hogy neki is köze legyen az ügyhöz.

– Eve egy zsaru – jelentette ki Summerset akkora lenézéssel a hangjában, amit csak egy teljes élet alatt lehet összeszedni.

– Eve a feleségem – vágott vissza élesen Roarke. – Ha kiderül, hogy valóban csupán véletlen egybeesésről van szó, mindent el fogok mondani neki.

– Ezt nem kockáztathatod. A gyilkosság nem évül el… még az sem, amit az igazság érdekében követtek el.

– Akkor igazán rá tartozik, nem igaz? – telepedett fel Roarke a konzol peremére. – Nem akarom vakon belekergetni ebbe a nyomozásba, Summerset. Nem tehetem ezt vele. Egyrészt magam miatt, másrészt miattad sem – tért vissza a szomorúság a szemébe, ahogy lepillantott az ujjai között tartott cigaretta parazsára. – És az emlékek miatt sem. Erre fel kell készülnöd.

– Nem én húzom majd a rövidebbet, ha többet jelent számára a törvény, mint a saját férje. Csak azt tetted, amit tenned kellett.

– Mint ahogy Eve is azt teszi – felelt Roarke kedvesen. – De mielőtt tervezni kezdenénk, fel kell idéznünk az eseményeket. Mire emlékszel vissza azokból az időkből? És kikre?

– Én nem felejtek.

Roarke végigmérte Summerset merev állát, szigorú szemeit, majd bólintott.

– Pontosan erre számítottam. Akkor hát lássunk munkához.

• • •

A konzol lámpái úgy hunyorogtak, akár a csillagok. A férfi szerette elnézni őket. Nem érdekelte, milyen kicsi maga a szoba, hogy nincs ablaka, hiszen a gépezet zúgása és fényei vezérelték az útján.

Már várta a következő alkalmat. A lelkében lakozó gyermek élvezte a kihívást. A férfi pedig, aki ebből a gyermekből lett, szent küldetésre készült.

Gondosan kikészítette a felszerelését. Kinyitott egy fiolát, amiben a vizet egy igazi püspök szentelte meg, és tiszteletteljesen néhány cseppet szórt belőle a lézer, a kések, a kalapács és a szögek fölé. Az isteni bosszú, az isteni megtorlás eszközei fölé. Mögötte állt a Szűz fehér márványszobra. Ez az anyag önmagában is a tisztaságot jelképezte. A karjait áldásra emelte, az arca derűs megnyugvást tükrözött.

A férfi leborult és megcsókolta a márványból faragott lábakat.

A pillanat törtrészéig mintha vért látott volna megcsillanni a kezén. Megremegett.

De nem, a keze tiszta és fehér. Már lemosta róla az ellensége vérét. Káin bűne másokat bemocskolhat, de őt nem. Hisz végső soron ő nem más, mint Isten báránya.

Hamarosan, nagyon hamarosan találkozik a következő ellenségével, és erősnek kell lennie, hogy a barátság álarcát magára öltve csapdába csalhassa.

Elvégezte az áldozatot, megtisztította szívét és lelkét a földi gonoszságtól. Ujjait egy apró csésze szentelt vízbe mártotta, majd megérintette velük a szemöldökét, a szívét, a bal vállát, majd a jobbat. Még mindig térdelve megmarkolta a skapuláréját, amit viselt. Ezt maga a pápa áldotta meg, és biztosította, hogy megóvja a rá leső gonosztól.

Majd gondosan az inge alá hajtotta. A szövet a meleg húsra simult.

Magabiztosan emelte tekintetét a keresztre, ami az asztal fölött lógott, ahová a küldetése során használni kívánt fegyvereket készítette ki. A szenvedő Krisztus ezüstalakja élesen elütött a kereszt aranyától. Egy gazdag ember vigasza. De soha nem zavarta az irónia, miszerint a drága fémek formázta alak valamikor épp az alázatról prédikált.

A férfi meggyújtotta a gyertyákat, meghajtotta a fejét, és az igazhitűekre, valamint az őrültekre jellemző buzgó imába kezdett.

Kegyelemért könyörgött, miközben gyilkosságra készült.