ELSŐ FEJEZET

Amikor alkut kötöttek, tudták, hogy a halált kockáztatják. Csakhogy az életen – már ha a Gyönyörakadémián való létezést egyáltalán életnek lehet nevezni – nem lehetett sokat alkudozni.

Három sarokpontja volt a napnak – mint egy nyomorult óramű. Egy ágy éjszakára – lámpaoltás tízkor! Kapott tiszta ruhát, és még ez a ronda uniformis is jobb minőséget képviselt, mint bármi, amit akkor csent vagy lopott, amikor a szabadság még nem csak a képzeletében létezett.

Az iskola – többnyire hülyeség –, de titokban megkedvelte a franciaórákat. Nénje (a legnagyobb picsa) azt hangoztatta, hogy egy másik nyelv ismerete segít nekik kifinomult, elegáns nővé válni.

Ezek egyike sem szorította háttérbe a tényt, hogy már nem a kapun kívüli levegőt szívta… Nem is tudta megmondani, mióta, de úgy számolta, hogy karácsony előtt lehetett az utolsó alkalom, amikor az utcán tuti sikerrel lehetett turkálni az emberek zsebében.

Nyakon is így csípték, mivel, igen, mivel talán kicsit túlságosan óvatlanul viselkedett.

A lány, akit a múlt héten hoztak, azt állította, május van – talán május, de akkor még kóválygott az Eligazítástól. Ráadásul nagyon fiatal volt – mindössze hét-, talán nyolcéves lehetett –, és sírni is sokat sírt.

Lehetetlennek tűnt, hogy egy teljes telet és egy teljes tavaszt odabent töltött. Ugyanakkor éjszaka, amikor csak hevert a sötétben, időnként úgy érezte, mintha az egész életét az Akadémián élte volna le.

Ébresztő pontban reggel hétkor! Utána beágyazni, méghozzá rendesen, mert jön a büntetőpont. Tíz büntetőpont pedig egy órát ért a Meditációs Kamrában.

Zuhany, öltözködés, amibe beleszámított a napi feladathoz illő frizura és smink elkészítése. Reggeli pontban nyolckor. A késők büntetőpontot kapnak. Az asztal melletti helytelen viselkedést pedig sokkolóbottal, vagy még annál is rosszabbal jutalmazták.

Ő is kapott mindenből nemegyszer, mire megtanult színlelni.

Az egyenruhás napokon olyan tárgyakat tanult, mint a francia nyelv, az udvarias beszélgetés, jó modor, stílus, személyi higiénia, bőr- és hajápolás, testsúlykontroll.

Minden héten lemérték, felmérték és értékelték őket. Ezután pedig következett a Szalon Nap, akár akarták, akár nem.

Az első néhány alkalommal le kellett kötözniük és nyugtatót kapott, miközben megszabadították egypár testi hibájától – apróbb foltoktól a bőrén, egy anyajegytől a combján. Napokig fájdalmat érzett, miután megtisztították a fogsorát és csináltak vele valamit, hogy egyenesen álljanak a fogai.

Mégsem ettől rettegett a legjobban. Hanem az Intim Gyakorlattól.

Időnként megjelent egy másik nő, aki szintén az Akadémián végzett, és „megtanította” helyesen levetkőzni vagy másokat levetkőztetni.

Amikor az a nő hozzáért és megütötte, azonnal kiérdemelte a sokkolóbotot és egy egész napot a Meditációs Kamrában.

Néha a nő helyett férfi jött, és ez valahogyan rosszabb volt, mivel neki is hozzá kellett érnie.

Mindenfélét rákényszerítettek – kivéve a tényleges aktust. Az is leckének számított, ha ehhez le kellett kötözniük. Egyes gazdák élvezik, amikor lekötözik a partnerüket.

Előfordult, hogy valamelyik másik növendékkel állították párba, ugyanis nők szintén akadtak a gazdák között, vagy olyanok, akik szerették nézni két lány együttlétét.

Így ismerkedett össze Minával.

Miközben kamerák rögzítettek mindent a későbbi kiértékeléshez és meztelenül feküdt az ágyon, Dorian ellenállt és félrefordította az arcát Mina ajkai elől.

Mina erre ráfeküdt és a füle mellé tapasztotta a száját.

– Én is gyűlölöm. Gyűlölöm – súgta, majd felnyögött és Dorian testéhez dörgölte a testét. – Tegyél úgy, mintha élveznéd, akkor hamarabb vége. Kalandozz el gondolatban, csinálj úgy, mintha nem te lennél. Mivel nem is te vagy.

– Szállj le rólam.

– Akkor mindketten abban a rohadt kamrában végezzük. Forduljunk meg, most te legyél felül. Közben tedd ide, kettőnk közé a kezed… csak csináld. Addig játszok magammal, amíg elélvezek. Úgyis ezt akarják.

Ezzel átfordult és magához húzta Dorian kezét – a lány erősebb volt, mint amilyennek látszott. Majd a teste megfeszült, őrült hangokat hallatott, miközben jobbra-balra rázta a fejét.

Dorian döbbenetére a másik lány közben a lábával átkulcsolta, és a nemi szervük összeért.

– Tettesd – sziszegte Mina. – Tettesd te is, és akkor vége.

Persze megalázó, bár még mindig jobb, mint a lekötözés, a sokkolóbot vagy a kamra.

Ezért felvisított éppen úgy, ahogy Minától látta, és még az sem számított, hogy a szégyentől könny szökött a szemébe.

– Jól csináltátok – állt fel Nénje a fotelből, ahonnan eddig az eseményeket figyelte. – Mindketten jól csináltátok. A 232-es növendék a várakozások szerint. A 238-as sokat fejlődött. Eleget ahhoz, hogy eltöröljük egy büntetőpontját, és remélhetőleg megszüntethetjük a Csak Lekötözve státuszt – hallgatott el várakozón, miközben éles tekintettel figyelte a két lányt.

– Köszönöm, Nénje – felelt kötelességtudóan Mina, és mivel a keze még mindig ott volt kettejük között, megcsípte Doriant.

– Köszönöm, Nénje.

– Nagyon szívesen. Most menjetek, és alaposan zuhanyozzatok le. Mielőtt felöltöznétek a vacsorához, eltölthettek tíz percet a Pihenőben.

Az Intim Terület zuhanyzói osztályon felüli minőséget képviseltek – aprócska öröm. Természetesen itt is kamerák figyeltek mindenkit, nehogy ez az aprócska öröm valódi intimitást is magába foglaljon.

Viszont forró volt a víz és bőven szállt a gőz.

Mina a haját samponozta, miközben suttogott.

– Minának hívnak. Azt hiszem, hat hónapja és tíz napja vagyok itt.

– Dorian. Nem tudom pontosan, de szerintem öt hónapja.

– Már láttalak néhány órán. Jobban kell színlelned. Ha folyamatosan bedugnak a kamrába, begyógyszereznek vagy megvernek, sohasem jutsz ki innen.

– Innen nincs kiút. Már próbáltam. Megnéztem.

– Ha be lehet jutni, akkor ki is – pillantott Mina oldalt Dorianre, miközben kondicionálót kent hosszú, vörös hajára. – Mondjuk, hogy gondolkozom egy terven, s azt hiszem, ketten kellenek hozzá – mosolyodott el, miközben rózsaszín kupacot formált tenyerében a folyékony szappanból. – Egész jó vagy a franciaórákon – jelentette ki normális hanglejtéssel.

Dorian azonnal felvette a fonalat.

– Szeretem a franciát. Az Udvarias Beszélgetés viszont dögunalom.

– Á, nem olyan rossz az, és legalább csevegünk egy jót. Tudod, esetleg segíthetnél a franciával, én meg segítek neked a másikkal. A fejlődés egyet jelent azzal, hogy több időt tölthetünk a Pihenőben, ami tök csúcs.

Vagy legalább nem annyira unalmas, gondolta Dorian, és ismét rántott egyet a vállán.

– Tőlem. Szabad nekünk ilyet?

– Nénje hagyta, hogy az egyik növendék segítsen nekem olvasásból, szóval, azt hiszem, igen. Majd megkérdezem.

– Aha, te megkérdezheted. Téged kedvel.

– Kedvelhető vagyok – derült fel Mina szív alakú arca, ám a szeme nem mosolygott. – Szeretek kedvelhető lenni. Egy nap lesz egy Mesterem, akitől csodás ruhákat és rengeteg orgazmust kapok. Már alig várom!

Dorian látta rajta, hogy hazudik. Mina ki akart kerülni innen éppen úgy, mint ő.

Így hát szövetséget kötöttek.

Amennyire meg tudta ítélni, mindössze ennyi volt bennük a közös.

Ő fekete volt – jobbára –, Mina viszont olyan fehér, amilyen fehér az ember csak lehet. Töredékes beszélgetéseikből megtudta, hogy Mina egy szép házban lakott Philadelphia kertvárosába’.

Akkor kapták el, amikor egy délután futballedzésről tartott hazafelé. A magániskolából. Volt egy öccse, anyja meg apja, négy nagyszülője és három legjobb barátnője. Félig-meddig még fiúja is.

Dorian hónapokig élt az utcán, mielőtt az Akadémiára került. A gyors kezű anyja és az anyja idióta pasijai elől menekült. Freeholdban laktak, egy omladozó lyukban.

Csak néhány héttel azelőtt sikerült eljutnia New Yorkba, hogy elcsípték, s már kezdte megvetni a lábát. Meglelte a szabadságot, aztán egyszer csak puff, egy ágyhoz kötözve találta magát az Akadémia falai között.

Először azt hitte, hogy kórházba került, mert a hely pontosan úgy nézett ki.

Nénje másképp mondta.

Meglátása szerint Mina és ő gyakorlatilag más-más bolygóról érkeztek. Ennek ellenére több közös vonásuk akadt. Gyűlölték az Akadémiát, és kétségbeesett elszántsággal próbáltak kiszabadulni. Ráadásul okosak és találékonyak voltak.

Az elkövetkező hetek során a szövetségük barátsággá érett.

Dorian megtanult színlelni, és azt is megtanulta, milyen előnyökkel jár a színlelés.

Megdicsérték és apróbb jutalmakat kapott. Ami viszont még ennél is jobb, sőt sokkal jobb, hogy a nevelők, az őrök, a felügyelőnők és Nénje éles tekintete már nem fordult feléje olyan gyakran.

Bizakodni kezdett. Nem annyira, mint Mina, de eléggé. Ha a füle hallatára elejtettek egy óvatlan megjegyzést, akkor azt továbbadta a barátnőjének.

Akárcsak Mina. Így apró darabonként összerakták az Akadémia alaprajzát. Igaz, csak fejben, viszont mindketten okosak voltak.

Majd Mina hallott valamit az alagutakról.

– A 264-es öngyilkos lett. Legalábbis holtan találták. Lepedővel akasztotta fel magát.

Dorian úgy érezte, tűz lobban a mellkasában.

– Az melyik volt?

– Az egyik új. Mi szerencsésebbek vagyunk, mert a Csinosak közé tartozunk, nem a Szolgákhoz vagy a Kisállatokhoz. Tegnap Nénje irodájában jártam különleges felmérésen, akkor jött oda valaki. Nénje kiment, és hallgatóztam az ajtó mögül.

– Ha rajtakap…

– Igen, de nem kapott, és nála nincs kamera. Nénjét senki sem figyeli. Azt mondta, hogy ma este, Lámpaoltás után a hármas felvonóval vigyék a testet az alagutakon át a krematóriumba. Azt is hozzátette, hogy a lány úgyis csak egy csatornapatkány volt, akire értékes időt és forrásokat vesztegettek.

Dorian mellkasában egyre magasabbra csaptak a lángok.

– Egyszer úgyis kinyírom.

– A lényegre figyelj, Dorian. Alagutak. Ott a kifelé vezető út.

– A felvonókhoz kártya kell.

– Itt jössz te a képbe. Ehhez értesz, nem igaz?

Talán dolgozott már az utcán – és talán kissé eltúlozta a képességeit –, azonban ez most egészen más.

– Azt várod tőlem, hogy megpattintsak egy kulcskártyát?

– Anélkül nem működik a terv – sugárzott Minából a ragadós magabiztosság. – Olyan közel kell ellopnod a Lámpaoltáshoz, amilyen közel csak lehet.

– Még ha meg is szerzem a kártyát, egész éjszakára bezárnak minket.

– Ma nem. Ezt a részét bízd rám. Te szerezd meg a kártyát, és tíz harminckor gyere le lifttel a betegszobához. Ott találkozunk, és együtt megyünk tovább lefelé, amíg ki nem jutunk innen.

Mindketten tudták, hogy túlságosan hosszúra nyúlik a beszélgetésük, ennek ellenére Mina megkockáztatott még egy percet.

– Kijutunk, Dorian. Mondtam Nénjének, mennyire vágyom már egy jóképű gazdára, aki szép holmikat vesz nekem, amire azt felelte, hogy hamarosan jön az árverés. Nem várhatok tovább. El fognak adni minket. Azonnal menekülnünk kell.

Eladják őket, gondolta Dorian. Nem lesz több színlelés és nem lesz Mina, aki segít neki színlelni.

– Megszerzem azt a kártyát.

– Tíz harminc, betegszoba. Ettem valamit, ami összeveszett a hasammal.

Mintha nem lenne valóságos. Hónapok óta álmodozott és kereste a kiutat. Most viszont egyedül a büntetésre tudott gondolni, amit akkor kapnak, ha elcsípik őket.

Vagyis inkább amikor.

Ennek ellenére meg kell próbálniuk, különben Nénje eladja őket… mint cukorkát az éjjel-nappaliban.

Természetesen tudott arról, hogy az őseit rabszolgaként adták-vették, és amikor még rendes iskolába járt, azt is megtanulta, hogy egy egész rohadt háborút vívtak emiatt.

De a rohadt életbe, már 2061 van! Az emberek nem árulnak más embereket.

Csakhogy ezek igen. Ezek el fogják adni.

Felkavarodott a gyomra és forróságot érzett – mint aki belázasodott és tényleg le kell mennie a betegszobára.

Csakhogy, emlékeztette magát, egyvalamiben valóban tehetséges. A zsebtolvajlásban. Tudja, hogyan vegye el másoktól az értékeiket, és utána hogyan szívódjon fel.

Tizenöt perccel Lámpaoltás előtt Dorian egy apró csomaggal a kezében rohant a folyosón a szobája felé. Mivel a rohangálást tiltották a szabályok, tisztában volt vele, hogy a felügyelőnő meg fogja állítani, figyelmezteti és kioszt egy büntetőpontot.

– 238!

Dorian dobogó szívvel torpant meg.

– Egy büntetőpont, amiért futottál a folyosón. Mennyit szedtél már össze?

– Hármat, felügyelőnő. Nagyon sajnálom.

– Sajnálhatod is. Mi van a kezedben?

– Tisztasági csomag, felügyelőnő – nyújtotta előre ártatlanul a vékony guriga vécépapírt, kis tubus szappant és sminklemosót Dorian.

Amikor a felügyelőnő – testes asszonyság, akinek sokkolóbot lógott az övéről – megragadta a csomagot, a lány alig észrevehetően közelebb lépett és izgalomtól zúgó füllel a tenyerébe rejtette a nő bal mellzsebéről lógó kártyát.

– Már lefekvéshez készültem, amikor észrevettem, hogy ezek elfogytak, és mindenképpen…

– Ez már két büntetőpont, 238-as! A másodikat a figyelmetlenséged miatt kapod. Három lesz, ha nem tűnsz el azonnal a szobádban és nem készülsz el Lámpaoltásra.

– Értettem, felügyelőnő. Köszönöm.

Vakon indult a szobája – vagyis a cellája felé, javította ki saját magát némán. Reszketni is csak akkor kezdett, amikor már becsukta maga mögött az ajtót.

Éppen úgy megágyazott, mint máskor, hátha benéz az a ribanc a folyosóról. A ronda hálóing alatt azonban magán tartotta a ruháját.

Amikor a pislogó világítás figyelmeztette, hogy csupán egy perce maradt, bebújt az ágyba, és az álláig húzta a vékony takarót.

Bekövetkezett, amitől tartott: nyílt az ajtó.

Rettegés lobbant benne, miközben a felügyelőnő az ágy felé lépdelt.

Tudja! Tudja!

Az asszony aljas tekintettel végigmérte – Dorian képzeletében így jelentek meg egy szörnyeteg szemei. Felkészült a sokkolóbot ütésére.

De a felügyelőnő csak rápillantott Dorian arcára és egyik ujjával végigsimított rajta.

Ezt követően összeszorított szájjal bólintott és egyetlen szó nélkül távozott.

Dorian hallotta a zárak kattanását. Majd a fények kialudtak.

Remegve feküdt a sötétben és a mennyezetet bámulta, ahol halványan világítottak a számok.

10:00 du

Nem tudja. Nem tudja. Még nem.

Dorian nézte, hogyan változnak percről percre a számjegyek, miközben maga elé képzelte, ahogy a Felügyelőszörny minden ajtót ellenőriz – vagyis a szint mind a huszonnyolc ajtaját. Majd elindul a lépcsőn – Istenem, ne engedd, hogy ezúttal a liftet válassza! Majd a többi emeletet is ellenőrzi. Feltehetően.

Mert kell lennie több emeletnek, ugyanis legalább hatvan növendéket számolt össze. Ráadásul azt sem hitte, hogy már mindenkivel találkozott. Ez az emelet a Csinosaké. Akik mellett ott vannak még a Szolgák, a Szülők és a Kisállatok.

Mivel egyik cellát sem hangszigetelték – figyelni akarták a lakókat –, Dorian fülelt, hall-e hangokat, lépéseket, riadót, bármit.

A lépcsőház nehéz ajtaja dörrenve becsukódott, mire lehunyt szemhéja alól kicsordult egy könnycsepp.

Még mindig nem tudja.

• • •

A betegszoba keskeny vizsgálóasztalán fekvő Mina az oldalára fordult, ledugta ujját a torkán és lehányta a nővér cipőjét.

– A francba, 232-es!

– Sajnálom – nyögdécselt szánalmasan Mina. – Sajnálom.

A nővér egy tálat nyomott a kezébe.

– Ha megint hánynod kell, akkor ebbe. Maradj itt!

Mivel a betegszoba ajtaját folyamatosan zárva tartották – a gyógyszereket, a műszereket, mindent elzártak –, hová is mehetett volna?

Mina felnyögött, visszafojtotta a lélegzetét, újra felnyögött, majd leugrott a földre és az asztalon álló számítógéphez sietett. A nővér bejelentkezett, ezért nem kellett ismernie a jelszót.

Nagyon odafigyelt a számítástechnika-órákon és egy kockával is összebarátkozott. Pontosan tudta, mit kell tennie.

Lekérte a zárak listáját és kinyitotta Dorian ajtaját. Ezt követően keresztbe fonta ujjait, hogy szerencséje legyen, és gyors ütemben, egymás után kihúzta a fiókokat.

A nővér rágógumizott. Mindig.

Talált is egy csomaggal. Mina kirántott két lapkát, mint az őrült, rágni kezdte, és visszarohant a vizsgálóasztalhoz.

Alig maradt ideje, hogy a gumilabdacsot elrejtse a szájában, amikor a nővér visszatért – tiszta cipőben.

– Annyira sajnálom, nővér. Annyira sajnálom, de sokkal jobban érzem magam. Csak fáradt vagyok és gyenge, és a gyomrom már nem fáj.

A nővér morgott valamit, megmérte Mina lázát és ellenőrizte a pulzusát.

Mina tisztában volt vele, hogy a bőre nyirkos – csakhogy ezt a félelem és az izgalom okozza.

– Nem rángatlak fel az emeletre, hogy utána valaki visszarángasson ide és minden kezdődjön elölről. A ma éjszakát a betegszobán töltöd.

– Csak aludni szeretnék.

A nővér felsegítette, és miközben Mina rátámaszkodott, átkísérte a folyosó túloldaláról nyíló betegszobába. Feleakkora volt, mint az emeleti hálószobája, és mindössze egy tábori ágy állt benne, valamint egy forgószék az orvosnak.

Az ajtóhoz érve Mina vett egy mély lélegzetet, valamivel erősebben támaszkodott a nővér vállára, majd szája elé tette a kezét, és a tenyerébe köpte a gumit.

– Azt hittem… – fújta ki a levegőt, miközben a rágót a zárnyelvre tapasztotta. – Téves riasztás. Kicsit kavarog a gyomrom, de nem úgy, mint korábban.

Az ágyhoz érve a nővér elengedte, majd a zsebéből elővett egy minitabletet és rögzítette a betegszoba állapotát. Majd egy vödröt tolt az ágy mellé.

– Ha megint hánynod kell, akkor ebbe. Ha orvosra van szükséged, nyomd meg a gombot az ágy fejénél. Ne merészelj zavarni, hacsak nem kell tényleg segítség! Megértetted?

– Igen, igen. Nagyon fáradt vagyok. Csak aludni akarok.

– Neked könnyű. Viszont nekem kell feltakarítanom a mocskot, amit csináltál. Világítást tíz százalékra – adta ki a parancsot. – Hogy ne hibázd el a vödröt.

Ezzel kivonult.

Mivel Minának nem volt órája, némán számolta a perceket.

A nővérnek ide kell hoznia a takarítószereket, felmosni a hányást, utána talán visszamegy és megtisztítja a cipőjét. Van egy kis szobája fotelággyal és számítógéppel.

Esetleg előbb leül a géphez és jelentést ír a történtekről, de még ebben az esetben is a képernyő, és nem az üvegajtó felé fordul.

Mina óvatosan felkelt az ágyból és az ajtóhoz osont. A fülét is odaszorította, mégsem hallott semmit.

Most vagy soha, jelentette ki magában, és egy reccsenés kíséretében kinyitotta az ajtót.

Nem szólalt meg riasztó, ezért lekaparta az undorító gumit a zárról, és tovább lopakodott. A nővér az asztalnál ült. Mina egész belsője reszketett.

Behúzta az ajtót maga mögött, és hallotta, ahogy a zárnyelv a helyére kattan. Hiába érezte olyan hangosnak, mint valami robbanást, a nővér fel sem pillantott a munkájából.

Mina a felvonóhoz osont.

– Gyerünk, Dorian. Kérlek, kérlek, kérlek.

Ha Dorian nem jön…

Nem, nem, jönni fog. Jönnie kell. Ki kell jutniuk innen, el kell menniük a rendőrségre. Fel kell hívnia apát és anyát. Akik majd érte jönnek. Érte és Dorianért.

Biztonságban lesznek, és az összes szörnyű ember börtönbe kerül.

Csakhogy a másodpercek egyre múltak.

Mi lesz, ha a nővér úgy dönt, benéz hozzá? Ha valaki más is rosszul lesz, és a felügyelőnő lehozza? Ha Nénje…

Amikor meghallotta a felvonó zúgását, ösztönösen hátralépett és tekintetével valami búvóhely után kutatott.

Majd gyorsan összeszedte magát. Ha nyílik az ajtó és nem Dorian áll a kabinban, úgyis mindennek vége. Mindennek. Megbüntetik, megverik, bedobják a kamrába. Eladják az árverésen, mint valami… mint egy festményt vagy egy drága nyakláncot.

Mint egy tárgyat. Csakhogy nem élheti tárgyként az életét.

Amikor valóban kinyílt a felvonó ajtaja, kis híján felkiáltott. A szájára csapta a tenyerét és beugrott Dorian mellé.

A rágógumiról is megfeledkezve megragadta a barátnője kezét.

– Mi ez a…

– Bocs. Rágó. A zárnál használtam. AP? Alsó pince, igaz? Annak kell lennie – nyomta meg Mina a gombot.

Ahhoz a szinthez külön engedély szükséges.

A lányok rémülten ugrottak egyet.

– Húzd le a kártyát, próbáld meg lehúzni a kártyát. Annak működnie kell. Működnie kell.

Dorian elkapta a saját csuklóját, hogy csillapítsa keze remegését, és lehúzta a kártyát. Mina újra megnyomta a gombot.

Az engedély ellenőrizve.

A felvonó megindult lefelé.

– Odalent is találkozhatunk valakivel – mondta Dorian. – Mit csinálunk, ha valaki ott áll a lift előtt?

– Nem tudom. Majd… majd elfutunk vagy megpróbálunk szembeszállni vele. Nem tudom. Nagyon messzire jutottunk. Istenem, Istenem, nem hittem volna, hogy ilyen messzire jutunk, ezért nem tudom.

Egy örökkévalóságnak tűnő pillanatra átkarolták egymást.

Az ajtó kinyílt, és a két lány még mindig egymást ölelve kilépett a félhomályba.

– Ez igazából egy alagút.

– Két irányba indulhatunk – mutatott Dorian előbb jobbra, majd balra. – Melyik visz kifelé?

– Döntenünk kell. Válassz te. Úgy érzem, mindjárt megint elhányom magam.

Dorian a jobbra vezető alagutat választotta.

– Futnunk kellene. Talán nem maradt már túl sok időnk. A Felügyelőszörnynek esetleg szüksége lesz a kártyájára – tette el a farzsebébe arra az esetre, ha nekik is újra szükségük lenne rá. – Talán azt hiszi, hogy elejtette valahol, de rájöhet az igazságra.

Megfogták egymás kezét, és futásnak eredtek. Az alagút visszhangzott, ezért suttogva meséltek egymásnak arról, mi történt velük a találkozásuk előtt.

Az alagút kettéágazott.

– Most te válassz – kérte Dorian, amikor megálltak.

– Jobbra indultunk – felelt Mina. – Akkor most menjünk balra. Valahová biztosan vezet, különben hogyan tudták eltüntetni azt a szerencsétlen lányt. Csak menjünk, amíg ki nem jutunk. Utána meg kell tudnunk, hogy hol vagyunk. Te New Yorkban voltál, én Devonban. Most bárhol lehetünk. Kiszabadulunk, megtudjuk, hogy hol vagyunk, és elmegyünk valahová, ahonnan felhívhatom a szüleimet. Meg a rendőrséget.

– A rendőrséget? De…

– A többiek, Dorian – villant keményen a sárgás félhomályban Mina szeme. – Gondolnunk kell a többi lányra is, akik olyanok, mint mi.

Talán sajnálta őket, azonban Doriannek azt súgták az ösztönei, hogy csak jusson ki innen, és rohanjon.

– A szüleim tudni fogják, hogy mit kell tenni – folytatta Mina. – Bárhol is legyünk, értünk jönnek. Nagyon hiányoznak. Még a hülye öcsém is hiányzik. Olyan, mint a dögvész, és szörnyen idegesítő, de nem mindig. Tudom, hogy néha a szüleimet is felhúztam. Ez olyan fura, nem igaz? Viszont az Akadémia előtt igazából sohasem féltem semmitől. Sohasem bántottak. A te anyukád…

– Ő nem olyan.

– Most ne erre gondolj. Biztosan ő is aggódik. Ő is…

– Ő nem olyan, mint a te szüleid, oké? – csattant fel Dorian. A rátörő érzés a rettegését is elfedte. – Sokszor féltem, és sokszor bántott, amikor kedve támadt. Ha elmegyünk a zsarukhoz, visszaküldenek hozzá, vagy javcsiba zárnak, vagy nevelőszülőkhöz kerülök. Ezzel az erővel akár itt is maradhatnék.

– Ne beszélj így. Egyszerűen csak ne. A szüleim neked is a gondodat fogják viselni. Megígérem. Esküszöm. Senki sem fog szórakozni veled. Ők nem hagyják. Azt sem fogják hagyni, hogy ezek a… ezek a szarzsákok megússzák.

Dorian vita helyett megrántotta a vállát. Hiába volt Mina nagyon okos, nem tudta, hogyan működik a való világ.

– Hallottad? – szorította meg Dorian kezét Mina.

Beszédhang visszhangzott, futó léptek dobbantak.

– Jönnek. Rohannunk kell.

– Nem, nem, meghallják, ha rohanunk – sziszegte Mina. – Ugyanúgy, ahogy mi is halljuk őket. Csak sétáljunk a fal mellett. Siessünk, de csak csendesen, csendesen. Nézd! Oda nézz, egy kicsit felfelé. Egy létra a falon. Másszunk fel, jó? Ez lesz a kivezető út.

Mina megragadta a létra két oldalát.

– A tetején van valami. Majd félre kell löknünk. Óvatosan, kicsit csúszik.

Egymás nyomában kapaszkodtak fel a keskeny létrán.

– Nem is nehéz. Hadd próbáljam, én vagyok a magasabb – szorította össze Dorian a fogát, és lökött egyet a fedélen. – Megvan. Megvan.

Ahogy mindkét kezével igyekezett félretolni a fémfedelet, Dorian lába megcsúszott. Mina hiába próbálta megtartani, lezuhant. A térdét beverte az egyik létrafokba, majd amikor leért a betonra, érezte, hogy a bokája megcsavarodik és kifordul alóla.

Miközben Mina felhúzta, visszafojtott egy fájdalomkiáltást.

– Minden oké, minden rendben. Már látom a fényt. Fel kell jutnunk. Egyre közelebb érnek.

Doriant maga előtt tolva mászni kezdett.

– Siess. Sietned kell.

Dorian szédült és a fájdalomtól kavargott gyomra, ennek ellenére kapaszkodni kezdett felfelé. Kimászott a viharos esőbe a mennydörgő ég alá.

Mina úgy ugrott elő mögötte, mint az üvegből kipattanó dugó, majd visszatolta az aknafedelet a helyére.

Az esőfüggönyön át egy rakás romos, elhagyatott épületet látott, pár szétrozsdállt, a gyomos földbe besüppedt autót, és rengeteg szemetet.

Úgy bűzlött a környék, mint egy rothadó gyümölccsel megtömött, tönkrement hulladékmegsemmisítő.

Ellenben a távolban fénypontok bukkantak ki a függőleges vízfal mögül.

– Arra!

– Nem tudok futni, Mina. Járni is alig bírok. Lehet, hogy eltört valamim.

– Támaszkodj rám. Ha elérjük azokat a fényeket…

Mina elhallgatott, mert az aknafedél megmoccant. Fél kézzel átkarolta és vonszolni kezdte a barátnőjét egy régi szemétkupac felé.

– Elbújunk – suttogta. – Elbújunk, amíg el nem mennek.

Egy férfi emelkedett ki az aknából. Közben valahová maga mögé, a társához beszélt.

– Véres a föld a létra alatt. Az egyik megsérült.

A Felügyelőszörny is előmászott.

– Remélem, az a szaros kis rohadék, amelyik ellopta a kártyámat. Megfizet érte – vette elő verejtékezve a ’linkjét. – Megtaláltuk, hol jutottak ki, és az egyik megsebesült.

A férfi megadta a helyzetüket, és több embert kért, hogy átkutassák a területet. Továbbá furgonokat arra az esetre, ha az utcán is keresniük kellene a szökevényeket. Ekkor egy újabb férfi bukkant fel.

– Nem juthattak messzire – mondta. – Alig egy perccel maradtunk le mögöttük. Szóródjunk szét és keressük meg a kis szutykokat.

– Meg fognak találni minket – súgta Dorian fülébe Mina. – Elcsalom őket.

– Ne!

– Gyorsabban futok náluk, nagyon esik, és talán egy kis előnnyel is indulok. Maradj itt és legyél csendben. Azt fogják hinni, hogy velem vagy, és abbahagyják a kutatást. Majd küldök segítséget.

– Nem tudsz…

Mina felkapott egy hegyes, törött lécet, és kisimította arcából a rátapadt, nedves tincseit.

– Bújj el és maradj csendben. Kijutottunk, Dorian. Nem megyünk vissza.

Még egyszer, utoljára megszorította Dorian kezét.

– Társak vagyunk – súgta, és rohanni kezdett.

– Arra! Látom az egyiket!

– Nyomás, Dorian – visított Mina. – Fuss tovább. Ne állj meg.

Miközben Mina egyre csak szaladt, Dorian szorosan lehunyta a szemét. Eddigi életében próbált ugyan néhányszor imádkozni, de sohasem vált be. Most viszont újra tett egy próbát, amilyen erősen csak tudott.

Kiáltozást hallott, amit sikoly követett. Mina? Az ösztöneinek engedelmeskedve feltápászkodott és sikerült is megtennie egy lépést, mielőtt a lába kifordult alóla. Erősen beverte a fejét egy deszkába. Csillagokat látott. Utána minden elsötétült előtte.

Egy fekete esernyő védelmében Nénje megállt a test felett. A növendék, akibe olyan sok időt és energiát fektetett, akihez olyan nagy reményeket fűzött, egy hegyes fadarabbal átszúrva, elázott rongycsomóként hevert előtte.

Így már hasznavehetetlen. Hasznavehetetlen.

– A másiknak semmi nyoma – szólalt meg mellette a biztonságiak vezetője. – Mekkora szarkupac. Mindenkit kikérdezek és megírom a jelentésem. Akarja, hogy a krematóriumhoz vitessem?

– Nem. 238-as esetleg elmegy a rendőrségre. Nem tartom valószínűnek, de ha mégis megteszi, ellene tudjuk fordítani a helyzetet. Az az idióta nővér vett tőle utoljára vért. Amikor a zsaruk megtalálják a holttestet, 238-as vérét is megtalálják rajta. Hozzanak fel mindent, amit 232-es viselt, amikor elkaptuk. Mekkora csalódás. Pakolják egy furgonba. Még az éjjel mindent el kell intézni.

– Értettem, asszonyom.

– Küldök pontos utasításokat. Nem akarok több meggondolatlanságot látni. Értette?

– Világosan.

– Ostoba, hálátlan szutyok – rúgott bele Nénje dühösen a holttestbe, és elsétált.

MÁSODIK FEJEZET

Dorian lüktető fejjel tért magához. Mintha valami felfújta volna a koponyáját. A térdét és a gyomrát egyaránt pépesnek érezte. Nem tudta, hol van, sem azt, hogy mi történt vele. Néhány rettenetes pillanatig még az sem jutott eszébe, hogy ki is ő valójában.

Amikor megkísérelt felülni, minden elhomályosodott a szeme előtt, ezért inkább fekve maradt. Érezte a levegőt megtöltő bűzt és a göröngyös földet maga alatt. A bokája lüktetett.

Minden erejével igyekezett felidézni az utolsó emlékét, de egyszerűen nem járt sikerrel, ezért inkább arra összpontosított, amit biztosan tudott.

Valaki bántotta, és egyáltalán nem akar ott maradni, ahol éppen volt. Mert ez a bizonyos valaki talán visszajön, hogy megint bántsa.

Igyekezett összeszedni magát, nehogy újra megszédüljön, és sziszegve felült. Valamiféle épületeket – düledező romokat – és szemetet látott.

Szürke nadrágot viselt – a térdét elcsúfító véres szakadástól eltekintve egész jó minőségű anyagból készült nadrágot. Ami nedvesen tapadt a testére – akárcsak az inge, a fehér inge.

Egyik ujját a térdéhez érintette, a rögtön fel is nyüszített fájdalmában. Fehér tornacipője felett a bal bokája úgy megdagadt, mit egy léggömb.

Régebben is szerzett zúzódásokat, horzsolásokat, és régebben is dagadt fel egyik-másik testrésze. Amikor az anyja felhúzta magát, úgy osztotta a pofonokat, mint más a kártyát.

Ezt is az anyja művelte vele?

Nem, nem, ez nem valószínű. Tőle régebben megszökött.

Egy New York-i karácsony. Nem ezt tervezte? Csakhogy egyáltalán nem tűnt semmi karácsonyinak. Meleg volt. Hiába reszketett, így is érezte, mennyire meleg az idő.

Talán lázas.

Bárhol és bármikor is van, mozdulnia kell. Talán talál egy helyet, ahonnan elemelhet némi gyógyszert, egy jeges tapaszt.

Addig keresgélt a halom fa között – közben ráadásul egy szálkát is sikerült begyűjtenie – amíg rálelt egy olyanra, amit mankónak használhat.

Segítségével, a fájdalomtól könnyezve álló helyzetbe tornázta magát. Majd bicegni kezdett a távolban látszó fénypontok felé.

A fény embereket jelent, az emberek kirabolható zsebeket vagy fájdalomcsillapítóval és jeges tapasszal teli üzleteket. Ha ezeket megszerzi, már csak egy lyukat kell találnia, ahol kialussza magát. Mást sem csinál, amíg el nem múlik a fájdalom.

Szédelegve haladt előre, miközben az elméje egyre inkább zsibbadt, hogy így védje magát.

Csak ment. És ment.

• • •

Nagyjából az idő tájt, amikor Dorian bemászott egy lebontásra ítélt épület törött ablakán, majd a beszedett fájdalomcsillapítók és nyugtatók hatására, jeges tapasszal a térdén és a bokáján álomba zuhant, Eve Dallas hadnagy megállt egy holttest mellett a Battery Park északi szélén.

Az éjszakai vihar elsöpörte a június végi háromnapos hőhullámot, és Lower Manhattan levegője szokatlanul frissnek érződött.

Ami nem tart majd sokáig, viszont a reggel legalább kellemes.

Kivéve ennek a gyereknek – mert ez még csak egy gyerek, gondolta Eve. Akinek a haja göndör vörös felhőként vette körül kedves, szív alakú arcát. Zöld szeme a halál tompa függönye mögül meredt előre.

A mellkasából kiálló falándzsa körül vér áztatta át fehér ingét.

Eve látta, hogy a füvön és a földön nincsenek vérfoltok. Akár az eső is elmoshatta, a holttestet alig-alig óvta a bicikliút mellé ültetett fa lombja.

Az út – melyen ezen a korai órán alig volt forgalom – és az ott álló járőr felé fordította a tekintetét.

– Mit tudunk?

– Nem valami sokat, hadnagy. Az a pasas éppen hajnalban akart jógázni a parkban – intett állával egy hetven év körüli, kompressziós nadrágot és trikót viselő, a hóna alatt felcsavart jógamatracot szorongató férfi felé a kérdezett, aki egy másik egyenruhás mellett állt. – A neve Wilfred Meadows. Mindössze néhány háztömbnyire lakik innen, és állítása szerint szereti erről a helyről… izé… erről a helyről köszönteni a napkeltét. Ő találta meg a holttestet és hívta a kilenc tizenegyet – köszörülte meg a torkát a járőr. – Amikor a helyszínre értünk, a tanú keresztbe tett lábbal és összetett kézzel ült néhány lábnyival az áldozat mellett – mutatta. – Azt mondta, csak pozitív energiát próbál küldeni a lány lelkének az utazáshoz. Még sírt is egy kicsit, mert csupán egy gyerek. Elmondta, hogy neki is van egy hasonló korú, vörös hajú unokája. Mesélte, hogy sokat jár ide reggelente, és hetente háromszor az ösvényen is végigbiciklizik, heti két délután pedig tai chi oktatást tart a parkban. Korábban sohasem látta az áldozatot. Szerinte feltűnt volna a haja az unokája miatt.

– Oké, írja fel az adatait, utána engedje haza. Később majd kikérdezzük. Várjon! – vette észre Eve a társát, Delia Peabody nyomozót, aki gyors léptekkel közeledett a helyszínt elkerítő műanyag szalag felé. – Inkább most kérdezzük ki. Peabody – lépett át a szalag felett Eve.

– Bocs! Leállt a metró, ezért ott hagytam. Máris gyalogoltam fél mérföldet, pedig éppen csak elkezdődött a szolgálat.

– Az a jógázó pasas találta meg a holttestet. Az egyenruhások felvették a vallomását, de mi is kikérdezzük, mielőtt hazaengedjük.

– Világos – vette le Peabody szivárványszínekben játszó napszemüvegét, és a zsebébe csúsztatta. Hiába tűzött a nap, tudta, hogyan vélekedik Eve a szolgálatban viselt szivárványszínű holmikról. – Nagyon gyereknek néz ki.

– Az is. Tizenkét, tizenhárom, esetleg tizennégy éves. Enyém az áldozat, te addig beszélgess el a tanúval.

Ezzel Eve sarkon fordult, visszament a holttesthez, és leguggolt mellé.

Kinyitotta a helyszínelő készletét, amiből elsőként az ujjlenyomatolvasót vette elő és ráfektette az áldozat jobb hüvelykujját.

– Az áldozat azonosítása sikeres. A neve Mina Rose Cabot, tizenhárom éves, a pennsylvaniai Devonban lakik. Fehér bőrű, a haja vörös, a szeme zöld. Öt láb négy hüvelyk magas, a súlya százhat font. A szülei Rae és Oliver Cabot, a lakcímük megegyezik az áldozat lakcímével. Egy öccse van, a tizenegy éves Ethan.

Elővette a műszereit.

– A halál beálltának az időpontja huszonhárom óra hat perc. A halál oka szemrevételezés alapján az a megközelítőleg tizennyolc hüvelykszer három hüvelykes fa vagy valami fához hasonló anyagdarab, ami a mellkasa közepéből áll ki. A boncolás majd megerősíti, a labor pedig azonosítja a gyilkos fegyvert – emelte fel folyékony kesztyűvel befújt kézzel az áldozat kezét Eve. – Az ujjízületeit néhány helyen lehorzsolta – vett mintát a vérből, majd feltette a mikroszemüvegét, és szemügyre vette az áldozat tenyerét. – Mindkét kezében néhány apró szálkát látok. Az ingén található vér mennyisége megfelel a sérülésnek. Pár csepp a mandzsettájára és a nadrágjára is került. Ami nem magyarázható a sérülésével – csóválta a fejét. – Honnan szerezted ezt a lándzsaizét?

Leült a sarkára.

– Ugye, küzdöttél, Mina? Felkaptad a falándzsát… vagy először te tartottad a kezedben, csak a gyilkos ellened fordította. Az áldozat fülét kilyukasztották, két helyen a bal, egy helyen a jobb fülét. Viszont nincs fülbevalója. Sem cipője, ’linkje, tárcája vagy táskája. Mindössze egy apró, ezüstnek tűnő szív alakú medál egy láncon. Ami elszakadt. Tehát a gyilkos magával vitte a fülbevalókat, a cipőt, és mindent, amit talált, viszont nem vette el a nyakláncot. Talán meghallotta, hogy közeledik valaki, és elmenekült. Talán – vett kézbe egy újabb eszközt. – Nincsenek látható sérülések. A ruházata is ép. A boncolás majd megvizsgálja a nemi erőszak lehetőségét, bár a jelek szerint ez rablásnak indult, csak rossz véget ért. Mi a fenét kerestél New Yorkban, pennsylvaniai Mina?

Vakációzott a családjával, gondolta Eve, esetleg megszökött otthonról? Abban viszont teljesen biztos volt, hogy ez a gyerek nem úgy néz ki, mint aki sokáig élt az utcán.

Észrevette a közeledő Peabodyt, és felegyenesedett.

– Mr. Meadows vallomása rendben. Felírtam az adatait. Tizennyolc éve lakik a közelben, harminchárom éve dolgozik életmód-tanácsadóként az „Egészséges Te Meg Én”-nél. Negyvenegy éve nős. A felesége fitneszedző ugyanannál a cégnél. Vörös hajú, akárcsak a lányuk és a legidősebb unokájuk. Elárulta, hogy egy rettenetes pillanatra azt hitte, az áldozat nem más, mint Abigail, az unokája. Tudta, hogy ez lehetetlen… egy pillanatra mégis azt hitte.

– Az áldozat Mina Cabot a pennsylvaniai Devonból. Rablásnak tűnik, de… nézett hátra Eve. – Látod, hogyan fekszik? Nincs beállítva, mégis szépen. Nem úgy, mint akinek átszúrják a mellkasát és összeesik. Fűnyomok sincsenek a ruháján. Sem vér a földön… mondjuk, ezt még a takarítóknak ellenőrizniük kell, de akkor is. Fordítsuk meg.

Együtt mentek vissza az áldozathoz. Peabody befújta a kezét az Eve-től kapott folyékony kesztyűvel, majd együttes erővel óvatosan az oldalára fordították Mina testét.

– Módosítom a korábbi megállapításom. A lándzsa hossza közelebb áll a huszonnégy hüvelykhez – jegyezte meg Eve. – Figyeld meg a vérfoltot az ing hátán. A fegyver teljesen átfúrta a testet. Viszont sehol sem látok vért alatta.

– Vagyis ezen a helyen csak megszabadultak tőle? – kérdezte Peabody.

– Az inge még nyirkos… nem volt ideje megszáradni, továbbá a halál is a tegnap esti vihar közben állt be. A nadrágja viszont? Teljesen száraz, és a rajta lévő vért sem érte eső.

– Ennek ellenére az ő mérete. Jó, talán kicsit rövid, amit okozhat az is, hogy hirtelen nőni kezdett.

– Az adatai alapján öt láb négy hüvelyk magas volt. Morris majd igazolja.

– Jó minőségű szövet. Az iskolai egyenruhákat szokás erre a kék árnyalatra festeni.

Eve szeme résnyire szűkült.

– Az iskolai egyenruhákat?

– Nekem olyannak tűnik, mint valami magániskolai egyenruha. Azok általában tengerészkékek vagy szürkék, esetleg a nyári változatuk khaki. Mondjuk, ez egyáltalán nem tűnik olyan könnyűnek, mint egy nyári ruha.

– Nem könnyed nyári ruha – ismételte elgondolkodva Eve. – Morris majd megvizsgálja, hogy megerőszakolták-e vagy sem. Miért cserélték le a nadrágját? A cipőjét elvitték… a talpán látszik, hogy nem mezítláb járta a várost. Miért vitték el a cipőjét, a fülbevalóját, az igazolványát, a ’linkjét, már ha egyáltalán volt nála, ha ugyanakkor drága időt pazaroltak a nadrágja lecserélésére? Mert átkozott legyek, ha ebben halt meg. Vagy itt.

– Csinos lány – mondta Peabody. – Határozottan csinos.

– Aha, az volt. Nézd meg a körmét. A kezén és a lábán is. Tökéletesen tiszta és ápolt. A keze puha. Egyetlen pillanatig sem élt az utcán. Nézz utána a Devonban eltűnt személyeknek, hátha találsz róla valamit. Én addig hívom a halottszállítókat és a takarítókat.

A testet idehozták, gondolta Eve, miközben a halottszállítókkal és a takarítókkal beszélt. Idehozták és úgy állították be, mintha rablás történt volna. Csakhogy ez az egész nem egy pár cipőről és egy ’linkről szólt.

– Dallas. Novemberben kiadtak egy borostyán riasztást. November kilencedikén. A lány nem ért haza az iskolából. A Bester Gimnáziumból… ami egy magániskola. Itt a neve az ügyre ráállított nyomozóknak. Továbbá egy megjegyzés, hogy a szülők kétszázezer dollár jutalmat ajánlottak fel annak, aki olyan információval szolgál, ami a lányuk nyomára vezet.

– Ez a gyerek nem az utcán élt több mint hét hónapig. Mondjuk, az elképzelhető, hogy elszökött otthonról. Erről majd meghallgatjuk az ügyben nyomozók véleményét. Viszont ez alatt a hét hónap alatt valami normális helyen tartózkodott. Te ismered ezeket a vackokat… ez itt fa vagy valami műanyag?

Peabody leguggolt.

– Fenyő – jelentette ki. – Igazi fenyő. Kissé réginek tűnik. A labor majd pontosan megállapítja. Szerintem valami öreg kerítésléc, vagy karó.

– Mint amit a nagyapád nyelt?

– Haha. Vicces. Esetleg egy lambéria darabja, amit valaki, aki nem becsülte a tisztes famunkát, egyszerűen kitépett a helyéből. Mondjuk épületfelújítás közben… mint mi, csakhogy mi sohasem bánnánk így semmilyen faanyaggal. Kicsit meg is vetemedett, szóval egy ideje kint hevert a szabadban.

– Újabb bizonyíték arra nézve, hogy itt csak megszabadultak a testtől. Ezen a helyen a gyilkos nem kaphatta fel csak úgy a földről. A járőrök átvizsgálják a területet, de ezt a lányt valaki idehozta, miután kitört a vihar, és lefektette az alá a fa alá.

– A súlyát tekintve a folyóba is dobhatta volna… innen nincs olyan messze.

– Azt akarta, hogy megtalálják – biccentett a társa felé Eve. – Csakhogy miért? Odakint küzdött valakivel a viharban. Nem került a körme alá semmi, vagyis nem sikerült megkarmolnia… esetleg a gyilkos pucolta ki, mielőtt idehozta. Az arcán sincsenek sebek, az ujjait horzsolta le egy kicsit.

– Tehát a küzdelem nem tartott sokáig – vonta le Peabody a következtetést.

– Nem – pillantott le újra a testre Eve. – Nem tartott sokáig.

• • •

Eve csak azután kezdte intézni az első hívást, hogy beértek a kapitányságra és kivette az első adag életmentő kávét az AutoSéfjéből.

Nem a hozzátartozók értesítésével nyitotta a sort, inkább a Mina eltűnését vizsgáló nyomozócsoport vezetőjével vette fel a kapcsolatot.

– Ó, a pokolba. A tüzes pokolba – dörzsölte meg sötétbarna arcát a tenyerével Sharlene Driver nyomozó, s néhány árnyalattal sötétebb barna szemére szorította az ujját.

Majd leejtette a karját és hűvös, szakmai tekintettel folytatta:

– Nagyra értékelném, ha elárulná a részleteket, hadnagy.

– Akárcsak én. A társam éppen a jelentést írja, amiből egy példányt magának is átküldünk. Utána bármilyen kérdését megválaszolom, és cserébe ugyanezt várom.

– Hadd válaszoljak meg előre néhányat. Utána mi lenne, ha én is átküldeném az aktát?

– Köszönöm.

– Ez egy tisztességes család, hadnagy. Az anya emberjogi ügyvéd… rengeteg ügyet vállal ingyen. Az apa orvos, általános orvos, saját praxissal. Anyagilag jól állnak, habár nem őrülten gazdagok… vagyis a gyereket nem a zsíros váltságdíj miatt rabolták el. Mina kivételesen jól tanult az iskolában, sok barátot tudhatott maga körül… nem volt fiúja, habár tetszett neki az egyik osztálytársa. Semmi sem utalt arra, hogy megszökött. Semmi – tartott rövid szünetet Driver. – Ennek ellenére ezt a lehetőséget is meg kellett vizsgálnunk. Sokszor a gyerekek egyszerűen felhúzzák magukat valamin, és lelépnek… de ő nem. Nem sokkal az eltűnése előtt egyeztetett egy videorandit, élete első csoportos randija lett volna a sráccal és két másik párral, már alig várta. Amikor nyoma veszett, éppen futballedzésről tartott hazafelé.

– A megszokott időben és útvonalon?

– Aha, ez az egyik. Csak fél mérföldet kellett sétálnia, ráadásul tisztességes környéken, ahol olyan kis facsoportok szegélyezik az utat. A másik, hogy hiába beszélgettek el vele a szüleik az idegenekről meg a szokásos dolgokról, mindig megpróbált segíteni azoknak, akik bajba kerültek.

– Valaki ismerte az útvonalát, a természetét, és elkapta.

– Mi is erre a következtetésre jutottunk. Nem követeltek váltságdíjat. Kaptunk ugyan néhány hívást a forródrótra, a többségük hamisnak bizonyult, így ezen az úton nem jutottunk előbbre. A legtöbb, ami kiderült, hogy valaki talán mintha látott volna egy furgont. Ami lehetett fekete vagy barna, vagy akár kék. Ablakkal vagy ablak nélkül.

– Ismerős helyzet.

– Az apa nem sokkal öt óra előtt vette fel a fiát és a fia barátait ott, ahová a gyerekek iskola után járnak. Minának ötre haza kellett volna érnie, de fél hatig, a felesége hazatértéig még nem kezdett aggódni. Ekkor próbálták hívni Mina ’linkjét, viszont a készülék nem válaszolt. Utána végighívták a barátait, a futballedzőjét, majd amíg Oliver, az apa elindult, hogy kocsival körbejárja a környéket, Rae hívta a rendőrséget. Azóta sem adták fel, hadnagy. Ez a hír összetöri őket. Tegyen egy szívességet, hadnagy, és engedje meg, hogy mi értesítsük őket. Közel kerültek hozzánk.

– Gondoskodom róla, hogy minél hamarabb megkapja a jelentésünket. Én is beszélni akarok velük, de ráér valamikor később is a nap folyamán.

– Annyit máris mondhatok, hogy még ma elindulnak New Yorkba. Egy percet sem fognak várni.

– Adja meg nekik a számom. Mindenképpen szakítok időt, hogy beszéljek velük.

– Meg fogják kérdezni tőlem, hogy megerőszakolták-e.

– Erre egyelőre nem tudok felelni. Jelenleg a boncolóorvosunk foglalkozik a lánnyal, ezt a kérdést ő tudja megválaszolni. Milyen ruhát viselt az eltűnése estéjén?

– Az iskolai egyenruháját… és a mezének ott kellett lennie a táskájában. Fehér hosszú ujjú inget és tengerészkék nadrágot. Szokása volt a hátizsákjába gyűrni a blézerét, mert olyat csak a bénák hordanak, és helyette fehér, cipzáras, kapucnis kardigánt húzni. Ugyanez a helyzet a cipőjével, a sötétbarna papucscipővel. Jobban kedvelte a fehér edzőcipőt.

– Ékszerek?

– Három fülbevaló… gombfejű. Két ezüstszív és egy kék csillag a nyakláncán. Nála volt még a ’linkje, az igazolványa, valamivel kevesebb mint húsz dollár, a tabletje, egy mappa tele az iskolai munkáival, fülhallgató, a sminkkészlet, aminek a használatát megengedték neki és teljesen rákattant, de ezzel az anyja is tisztában volt. Hajkefe, hajgumik és egy kis méretű elsősegélydoboz. Az apja ragaszkodott hozzá, hogy mindkét gyerek tartsa magánál az alapdolgokat. Semminek sem találtuk nyomát.

Bárki is rabolta el, azt akarta, hogy első pillantásra szökésnek tűnjön a dolog, gondolta Eve, miközben bontotta a vonalat. Mint ahogy a gyilkos is igyekezett rablásnak beállítani a gyilkosságot.

Feltételezte, hogy mindkét esetben így akart időt nyerni.

Éppen ezért kezdte azt hinni, hogy az emberrablás és a gyilkosság ugyanannak a személynek vagy személyeknek a műve.

Talpra állt és felállította a táblát.

Még akkor is ezzel foglalkozott, amikor meghallotta Peabody közeledő lépteit.

– Küldd át a jelentést Driver nyomozónak.

Peabody előhúzta a zsebszámítógépét és teljesítette a társa kérését.

– Devon majd értesíti a lány hozzátartozóit, és a jelentésünkért cserébe átküldi nekünk az aktát. Arra jutottak, hogy emberrablás és nem szökés történt. Hajlok rá, hogy egyetértsek velük. Az áldozat nem edzés után, alig húsz dollárral a zsebében vágott neki, hogy megcsodálja New York fényeit – jelentette ki Eve, miközben meg sem fordult. – Érzem, hogy esdeklő pillantásokat vetsz az AutoSéf felé. Idd meg a nyamvadt kávédat, és nekem is hozz még egyet.

– A pillantásom inkább volt vágyakozó, mintsem esdeklő.

– A biztonság kedvéért utána kell néznünk a szülőknek. Keress olyan adósságot vagy kifizetést, ami nem illik a képbe. Devon már megtette, ennek ellenére mi is megtesszük. A lánynak volt egy fiúja… legalábbis valami olyasmi. Neki is utánanézünk, hátha találunk egy perverz testvért, apát vagy nagybácsit. Ugyanúgy vizsgáld meg az edzőjét és a tanárait is.

– Oké.

– Továbbá keressünk kapcsolatot közte és New York között, ha már egyszer idehozták és valahogy itt is tartották. Bilincsnek vagy erőszaknak ugyan nem találtuk nyomát… eddig.

– Talán begyógyszerezték.

– A toxikológiai vizsgálat majd kideríti, ahogy Morris is meg fogja mondani, használták-e szexre vagy sem. Miért kapnának el egy csinos fiatal tinit, ha nem váltságdíj vagy szex miatt, márpedig váltságdíjat meg sem próbáltak kérni.

– Házidroidnak? Rabszolgamunkára?

– Ilyen kézzel és körmökkel semmiképp. Ha valaminek, hát a körmének gondját viselték. Kapott… Hogy is hívják? Valamilyen manikűr izét.

– Franciamanikűrt. Igazad van. Klasszikus franciamanikűrt kapott a kezére és a lábára is. Nem feltűnő, viszont nagyon ízléses.

– Ízléses – ismételte meg Eve, és felkapta a kávéját. – Ha szexről van szó, az ismeretlen pasas ízléses lányt akart, vagy… nézzünk utána a gyermekpornográfiának. Mondjuk a tizenhárom éves kor ennek igencsak a széle. Itt inkább serdülőpornográfiáról beszélhetünk. Fényképek, videók – pillantott Eve a táblára kitűzött igazolványkép felé, amely fiatal, friss, nyílt tekintetű arcot mutatott. – Csinos vörös hajú lány, tiszta, fehér bőr, növésnek indult domborulatok. Fiatalos, de még csak… bimbózó?

– Ez eléggé beteges.

– Aha, mint ahogy egy hegyes lécdarabbal átszúrni egy gyerek mellkasát is eléggé beteges. McNab szolgált egy darabig az erkölcsrendészetnél… beszélgess el vele.

Mivel az ENyÜ ásza egyben Peabody élettársa is volt, a vele való elbeszélgetés különös, új színezetet adott az ügynek.

Eve hátrált egy lépést a táblától, és úgy is szemügyre vette.

– Egy fiatal lány, aki fél mérföldet sétál hazafelé az iskolából… mindennap ugyanazon az útvonalon. Ez megkönnyíti az elrablását. Ellenben a környék megnehezíti. Valaki elég időt szánt arra, hogy mindent alaposan megfigyeljen és kiterveljen. Megszervezze az elrabolt lány elszállítását. A nyakam rá, hogy nem ez volt az első alkalom. Talán eladja az elrabolt gyerekeket. Szexhez vagy földalatti pornóoldalaknak.

– Most viszont valami félrecsúszott, és a lánynak sikerült megszöknie – találgatta Peabody.

– Lehetséges. Nagyon is lehetséges. Már régóta csinálta, óvatlanná vált, Mina pedig kihasználta a lehetőséget – nézett Eve a helyszínt ábrázoló felvételre. – Honnan a pokolból szerezte a fegyvert? Közel ahhoz a helyhez, ahol fogva tartották?

Visszament az íróasztalához és megnyitotta Mina aktáját.

– Beszélj McNabbel, állítsátok össze az ismert pedofilok névsorát… Devon környékén és New Yorkban is.

– Szent szar, ez igencsak hosszú névsor lesz.

– Lányok… tizenegy és tizennégy év között. A fiatalabbakkal nem fog működni, idősebbekkel meg már nem olyan beteges. Nem verték… hacsak Morris nem talál valami erre utaló jelet. Megtartotta az iskolai egyenruháját… – dünnyögte Eve. – Mármint a nadrágot. De az inget? Roe szerint hosszú ujjú inget viselt az eltűnésekor, aminek utána kell járnunk, ugyanis rövid ujjúban gyilkolták meg. Talán az inget le tudjuk nyomozni.

– Visszaadták rá a nadrágját, de az ingét nem – összegezte Peabody. – Ez viszont felveti a kérdést, miért tartották meg a nadrágot?

– Talán az elrablója gyűjteményébe kellett. Megérkezett az akta Devonból. Leléphetsz.

Eve elolvasta a kapott anyagot az első jelentésektől kezdve a nyomozás különböző lépcsőfokain, a tanúkihallgatásokon és a vallomásokon át a nyomozók által felállított időegyenesig. Tanulmányozta a környék térképét, a házak helyzetét, valamint az iskolához vezető ligetekkel szegélyezett útvonalat.

Alapos munkát végeztek, vonta le végül a következtetést. A devoni rendőrségen nem ostobák vagy lógósok dolgoztak. Mindennek nem is egyszer, lelkiismeretesen utánajártak.

Az aktához csatolva a helyi pedofilok névsorát is megtalálta, ami a Philadelphiában élő pedofilokra is kiterjedt.

A kihallgatásokon felvett jegyzőkönyveket végig fogja olvasni, de először kért egy szűkített névsort, ami már figyelembe veszi az általa megadott paramétereket.

Tizenegy és tizennégy év közötti lányok.

Ugyanezt a keresést elvégezte New Yorkra is – egyelőre csak Manhattant véve figyelembe.

Majd, hogy próbára tegye a technikai képességeit, lekérte az esetleges összefüggéseket a szűkített pennsylvaniai és a New York-i névsor között.

Miközben a számítógép dolgozott, feltette lábát az asztalra, és kezében a kávéja maradékával a táblát bámulta.

Ápolt kéz és láb, semmi látható nyoma bilincsnek, alultápláltságnak vagy erőszaknak.

Morris ezt majd igazolja vagy cáfolja, viszont jelen pillanatban…

Mi tart egy tizenhárom éves lányt hónapokig az elrablója mellett?

Mondjuk ismerte és bízott benne. Csakhogy Driver jelentésében semmi sem utalt erre, és sokkal élesebb volt a társával a szemük annál, hogy elnézzenek egy ehhez hasonló csavart.

Az, hogy nem kötözték meg, nem jelenti azt, hogy nem zárták be vagy nem tömték gyógyszerekkel, hogy így bírják engedelmességre. Kimosták az agyát, fenyegették.

Az iskola egyenruhájának a nadrágja és fehér ing. A nyaklánc. Furcsa, valóban nagyon furcsa, hogy meghagyták a nyakláncát, miközben a fülbevalóit elvették.

Mert az egészen biztos, hogy nem egy félresikerült rablással került szembe.

– Ugye, kijutottál, Mina? Kijutottál és küzdöttél, amikor elkaptak. Meghaltál a szabadságért. Talán végig a saját nadrágodat hordtad, talán utólag adták rád, hogy szökevénynek nézzünk. A nyakláncodat is csak elszakították, de meghagyták, hogy rablás látszatát keltsék.

Mindössze egy újabb kölyök, aki lelépett otthonról és szomorú véget ért, gondolta Eve.

– Csakhogy ez nem te vagy. Nézzük csak ezt az arcot. Csinos lány, akinek olyan a bőre, mint a rózsaszirom. Akinek a teste éppen hogy bimbózásnak indult. Bárki rabolt el, okkal őrzött meg csinosnak és tökéletesnek.

Amikor a számítógép jelezte, hogy végzett az első kereséssel, Eve lekapta a lábát az asztalról, és megfordult.

Mindennek meg fogja találni az okát.