Tod A.

Mindig van lejjebb

Avagy a háromlábú kutya

Fordította: Tóth Zsolt és Novák Csaba

Tod A: Banging the Monkey or the Three Legged Dog

© Tod Ashley, 2019

Hungarian translation © Tóth Zsolt, Novák Csaba, 2024

Hungarian edition © & kiadó, Budapest, 2024

ISBN 978-615-6402-14-1

& kiadó

Ampersand & Son Kft.

Felelős kiadó Kiss Barnabás

Szerkesztette Grozdits „Hahó”

A szöveget gondozta Greilinger Szonja

Borítóterv Meszlényi Péter

Korrektúra Hradeczky Moni

Külön köszönet dr. Farkas Viktória, Vajda Edina, Jónás Tamás, Szilágyi Károly

•

{1} Mr. Frank nem itt lenni

Pont olyan flottul indult, ahogy szokott, mielőtt minden elbaszódik. A katasztrófák szeretnek váratlanul lecsapni; bár a vulkánok, mielőtt hamu és láva alá temetnék az ember otthonát, néha kipöfékelnek egy kis füstöt, vagy enyhén felmorajlanak, mintha illedelmesen megköszörülnék a torkukat, de a vulkánok kivételek, és a rossz dolgok általában minden komolyabb előjel nélkül történnek meg az emberekkel – még a legjobbakkal is.

Az éjszaka közepén földrengések vetik ki az ágyukból a gyerekeket. A derült égből repülőgépek zuhannak alá. Szökőárak radíroznak le komplett partszakaszokat a térképről. Épületek omlanak össze, bankok húzzák le a rolót, országok csődölnek be, birodalmak esnek szét. A katasztrófák mindig akkor ütnek be, amikor a legkevésbé számít rájuk az ember. Ezért is hívják őket katasztrófának.

A saját katasztrófám a Jorokotori Nemzetközi Repülőtéren, rögtön a taxiban elkezdődött. Isztambul óta kitartóan ittam. Megkaparintottam és bevertem a sörök valamennyi „tiszteletpéldányát”. Megfogadtam magamnak, hogy a születésnapomra leállok, egyfajta ajándékként a májamnak, de addig még jó egy hónap volt hátra. Ugyanakkor határozottan tartottam magam életre szóló hitvallásomhoz, miszerint ingyen piára nem mondunk nemet. „Ha adnak, fogadd el, ha ütnek, szaladj el!”, mondogatta mindig Buster. A légiutas-kísérők nyilvánvalóan ismerték a fajtámat. Úgy lehet a legegyszerűbben elkerülni, hogy egy ártalmatlan alkesz tomboló tajtrészeggé változzon, ha folyamatosan újratöltik a poharát.

A repülő tele volt vakációzni induló kínaiakkal, indiai nászutasokkal, és néhány egyedülálló, izzadt, rózsaszínű európaival – már kinézetre is tipikus szexturisták. De az utaskísérők szívélyesek és kedvesek voltak. Mintha a légi közlekedés hőskorában lennénk, amikor az urak még kalapot hordtak, mindenki dohányzott, a stewardessek pedig kivétel nélkül darázsderekú manökenek voltak.

Amióta csak felszálltunk New Yorkban, állandóan Blake arca lebegett a szemem előtt. Már vagy három éve elváltunk, de még mindig nem tudtam összekaparni magamat. Akármikor lehunytam a szemem, őt láttam magam előtt. Blake nélkül olyan voltam, mint egy ördögszekér, amely épp arra bukdácsol, amerre a szél fúj. Hosszú ideig igazítottuk a jövőnket egymás álmaihoz, de mind a jövőnk, mind az álmaink elsorvadtak a rideg brooklyni ég alatt.

Évek óta először – mintegy önostorozásként – újra nekiláttam elolvasni egyetlen megjelent regényem, az XXX utolsó, rongyos tiszteletpéldányát. Az volt a tervem, hogy amint tehetem, elégetem a picsába.

Próbáltam magam eszméletlenre inni, aztán Dubai és Szingapúr között aludni egy keveset, de végül csak akkor sikerült beájulnom, amikor megkezdtük a leereszkedést Jorokotorba.

Tommy Pang kapitány ébresztett a hangosbemondón, hősies támadást indítva az angol nyelv ellen. Mindössze annyit sikerült megértenem a mondandójából, hogy helyi idő szerint négy harminc van, illetve hogy kissé rázós lehet a landolás.

Számtalan alkalommal végigpörgettem magamban, milyen lesz megérkezni Madura. De fogalmam sem volt, valójában mire számítsak. Fölhúztam az árnyékolót, és megpillantottam a délutáni napfényben úszó szigetet.

A nap alacsonyan járt az égen, fénysugaraival lyukakat ütve a tenger fölé magasodó, fekete gomolyfelhők falán. Talán mert eddig Madu valami hatalmas szigetként derengett a képzeletemben, most, amikor végre a szemem elé tárult, meghökkentően aprónak bizonyult – egy rumbatök alakú, zöld paca egy mélykék vásznon.

A sziget legszélesebb részének közepén egy kúp magasodott, csúcsa halvány ködbe burkolózott. Ez volt a Kebakaran vulkán. Jorokotor városa a földszoroson terült el – mindkét oldalán apró vitorlapöttyök tarkították az öblöket.

A feláramló meleg levegő dobálta a repülőt, benne a zötykölődő utasokkal. Vigyorogva kapaszkodtam a karfákba, mint egy kölyök a hullámvasúton. Nagy nehezen összejött a landolás, mire a megkönnyebbült utasok tapsviharban törtek ki. Aligha volt éljenzésre méltó ez a földet érés, de legalább Pang kapitány élve kimenekített minket a fellegekből.

Tengeri só tapadt a bőrömhöz, ahogy lekászálódtam a lépcsőn és átbattyogtam a leszállópálya forró betonján. A terminál füstölőtől, penésztől és cigarettától bűzlött. Már a szaga is annyira különbözött New Yorkétól, hogy egy csapásra megkedveltem a szigetet.

Az útlevél-ellenőrzés után felkaptam a csomagjaimat a szalagról, és beugrottam a férfimosdóba, hogy szétizzadt ruháimat rövidgatyára és papucsra cseréljem. Aztán dollárjaimat rúpiára váltottam, és a zsebembe gyömöszöltem a nagy köteg bankjegyet. Franket viszont nem láttam sehol.

Leültem a járdára, és vártam. Egyre hosszabbra nyúlt a pálmafák árnyéka, miközben a vékony maduiak és a dagadt turisták jövés-menését figyeltem, elhessegetve a körülöttem sündörgő taxisokat meg a mindenféle kétes portékát áruló alakot.

A parkoló távolabbi végében egy hirdetőtábla állt, rajta egy csinos, barna bőrű lány, hajában virág, aki így köszöntött: „Isten hozta Madun – a trópusi paradicsomban!” Alatta pedig, vastagon szedve a következő figyelmeztetés: „A kábítószer-csempészet halálbüntetést von maga után!”

Volt vagy negyven fok, és a brutális páratartalomtól még forróbbnak érződött a levegő. Borzasztóan kimerítő út volt, mindennel együtt megvolt huszonnyolc óra. De sikerült, megszöktem. Most már csak egy olyan helyre vágytam, ahol ledobhatom magamat és a cókmókomat, leguríthatok néhány jó hideg sört, és beájulhatok.

Feladtam a várakozást, és intettem a taxisofőrnek, aki már egy ideje keringett körülöttem, és behuppantam az Ambassadorja hátsó ülésére.

– Merre, főnök? Kell hotel? Akar lányka?

– Nem – nyújtottam oda neki Frank címét –, egy barátomnál szállok meg.

– Barát – kacsintott –, vettem, főnök.

Az öreg masina a sebváltó reccsenése után kilódult a repülőtérről, egyenesen az autóktól hemzsegő utakra. Ugyan már földet értem, és magam mögött hagytam a szédítő magasságot, kissé még mindig úgy éreztem, mintha lebegnék, mintha nem teljes valómban érkeztem volna meg.

A sofőr bepattintott egy kazettát: vallásos kántálás hangzott fel gong- és fuvolaszó kíséretében. Száraz rizsszalmahalmok égtek a földeken, füstjük sűrű homályba borította az utakat, kivehetetlenné téve ezzel a részleteket. A forgalom minden útkereszteződésnél megduzzadt, majd új lendületet kapott; a sodrás egyre távolabb vitt minket a repülőtértől, be egyenesen a legnagyobb katyvaszba: Jorokotorba.

– Melyik országból jön, főnök?

– Amerika.

– Á, Amerika! George W. Bush!

– Ühüm.

A taxi úgy bukdácsolt át a kátyúkon és a porfelhőkön, mint egy megviselt vitorlás a nyári szélviharban. Az itteni közlekedés eszeveszett, szabályok és cél nélküli verseny volt. Kocsik, teherautók, robogók és motoros riksák küzdöttek a helyekért a bedugult és megroggyant autópályán, mindenki előzgetett mindenkit.

Az utca néha felsejlett a homályban, majd újra tovatűnt: félig elkészült épületek, girhes marhák, kóbor kutyák és az útszéli szemét fölött civakodó varjak. A sofőr nevetett, közben a kuplunggal birkózott, hogy elkerülje az ütközést az ökrös szekerekkel és a lerobbant járgányokkal. Friss, sós levegő töltötte meg a kocsit, ahogy átszeltük a földszorost – jobbról is, balról is színes dzsunkák szegélyezték az utat.

– Totó, valami azt súgja, hogy már nem Kansasben vagyunk – motyogtam magamban.

– Tessék, főnök?

– Csak azt mondom, meleg van. Mindig ilyen meleg van?

– Igen, kurva meleg, főnök! – nevetett bele a visszapillantó tükörbe. – Monszun késik. Monszun jön!

Betonból és hullámlemezből barkácsolt bungalók mellett hajtottunk el. Az egyik ilyen viskó félhomályában, mint a betlehemi jászolban, egy család bújt össze szorosan a Szent Tévé körül.

Amikor a forgalom kicsit belassult, lányok integettek, a fiúk pedig újságot vagy palackozott vizet próbáltak az emberekre tukmálni. Ahogy beljebb értünk a városba, egyre csak gyűltek a részletek, mégsem álltak össze egyetlen egésszé. Ködös elmémben ez az egész nem volt több, mint kipufogógáztól és füstölőtől, ordítozástól és dudálástól túlcsorduló zűrzavar.

– Ez a hely hívják Kang-Kang – kiabálta hátra a taxis. – Szegény emberek lakni itt.

Volt egy olyan érzésem, hogy városnéző túrával próbálja megfejelni a viteldíjat, de túl fáradt voltam ahhoz, hogy szóvá tegyem.

Arcok kezdtek kirajzolódni az emberáradatból. A fogakat vettem észre először. A New York-iak nem a széles, szívélyes mosolyukról híresek, ezért elsőre zavaró is volt ez a sok vigyorgó alak. De hamar hozzászoktam, és egy idő után sikerült visszamosolyognom.

A nők karcsúak és kecsesek voltak, míg a férfiak csenevészek, de erőtől duzzadók. Még az idősek is életerősnek tűntek, ahogy a kínai bringáikat hajtották. A bőrük színe a fahéjtól a kávéig terjedt, köztük az összes létező árnyalattal.

Boltok százai kínáltak minden elképzelhetőt: műanyag lavórt és kakasketrecet, bukósisakot és hosszabbítót, villanykörtéket és Ganésa-szobrokat, koporsókat és süteményeket.

– Ez Joro belváros! – kiáltotta a sofőr. – Hollandok építeni.

Beértünk a bankok és a gyarmatosítók omladozó irodaépületeinek kerületébe. Voltak itt szállodák, motorkereskedések, mobiltelefon-üzletek.

– Túl sok autó! – kiáltotta. – Mi menni gang, oké, főnök?

– Gang?

– Gang hívni mi kis utca. Út rövidebb!

– Rendben – mondtam. – És nem kell főnöknek hívnod.

– Oké, főnök – kacsintott.

A taxi sötét sikátorok labirintusán cikázott át, amíg ki nem értünk a vízhez, és egy darabig a tengerpart mentén zötyögtünk. A kipányvázott halászcsónakok között családok csobbantak a hullámokban. Aztán megint a szárazföld felé vettük az irányt, ráfordulva egy őrtornyokkal megtűzdelt fehér fal mellett haladó útra.

– Ez lenni Neraka börtön – jelentette be a sofőr. – Ezt is hollandok építeni.

Visszatértünk a főútra, és a forgalom fokozatosan megritkult. A kirakatokban a műanyagot és a fémet felváltották a selymek és az egyéb importcikkek. A belvárosból a puccos elővárosba értünk.

– Külföldi negyed – vigyorgott a sofőr. – Itt mayatok lakni.

Egy félreeső, fehér kavicsos útra kanyarodtunk rá. A sarkon egy bambuszkunyhóban szandálokat és csipszet árultak. Mindkét oldalon pálmafák és villák csúcsai nyúltak a magas falak fölé.

– Barátod lenni jó gazdag, mi?

A villák közt húzódó árnyas gangon munkások pihentek, inas testük körvonalai élesen rajzolódtak ki a háttérben zölden csillámló rizsföldek előtt. Az utca végén a sofőr leállította a kocsit.

– Barátod ház – mutatott egy bonyolult faragással díszített tíkfa kapura, amelyet egy murvafürttel befutott és szögesdróttal koronázott falba foglaltak.

Előhalásztam néhány rúpiát a zsebemből, amíg ő kihajigálta a táskáimat a csomagtartóból.

– Isten hozta Madun, főnök! – vigyorgott.

Kifizettem. A taxi eltűnt a porfelhőben.

Meghúztam az ajtó mellett lógó zsinórt, mire valahol a ház mélyén megszólalt egy csengő.

Vártam, miközben a nem túl messze morajló hullámokat hallgattam. Semmi válasz.

Az egyik szomszéd kutyája odaballagott hozzám, és megszaglászta a papucsomat, miközben óvatosan méregetett.

Megint meghúztam a zsinórt. Ismét megszólalt a csengő, de továbbra sem jött ki senki.

Pár perc múlva egy piszkos, izzadt ember bukkant fel a jobb oldali gangból, kezében kerti szerszámot cipelt.

– Mr. Franket keresni?

– Igen. Itt van?

A fejét rázta.

– Nem itt lenni.

– Baszki. Tudja, mikor jön vissza?

Bocsánatkérőn mosolygott.

– Mr. Frank nem itt lenni.

Csak bámultunk egymásra, mindketten azon gondolkodva, hogyan tovább. Majd hirtelen felragyogott az arca.

– Te beszélni Mr. Sanjaya, Frank asszisztens.

– Hol találom Mr. Sanjayát?

Erre bánatosan mosolygott.

– Mr. Sanjaya sem itt lenni. Menni faluba. Családi baj. Talán holnap-holnap jönni vissza.

– Rendben – mondtam. – Kösz szépen.

– Semmi gond, főnök.

Visszacsoszogtam a poros úton, amelynek végében a sarki bódé mintha kissé spiccesen dőlt volna a falnak. A tulaj egy függőágyból mért végig.

– Sör? – kérdeztem reménykedve.

– Sör? – ismételte meg ő.

– Sör – erősítettem meg.

– Nem lenni – mondta ő. – Arak.

– Arak?

– Arak – mondta meggyőződéssel.

Egy tranzisztoros rádió zümmögött a háttérben.

– Oké, arak – mondtam, beismerve a vereséget. Fogalmam sem volt, mi az. Csupán azt reméltem, hogy alkoholos és hideg.

– Arak, oké! – felugrott, és előhalászott a félhomályból egy poros üveget, és hevesen gesztikulálva letette a pultra. Nem volt hideg, de legalább alkoholnak látszott, legalábbis a címkéjén vicsorgó tigrisből ítélve.

– Jég? – kérdeztem.

– Jég? – ismételte.

– Jég – mondtam, átfogva a vállamat, didergést színlelve.

– Á! – fogta fel hirtelen. – Nem lenni – mondta szomorúan, a csöpögő hűtőre mutatva. – Nem villany város.

Ezen a ponton valamilyen okból a tárcámat kezdtem keresgélni. Sohasem tartok a tárcámban készpénzt, csak a kártyáimat és az útlevelemet. A készpénzt mindig az elülső zsebembe rakom – a városi létből rám ragadt régi szokás. De valami arra sarkallt, hogy a farzsebemhez nyúljak, a tárcám pedig nem volt ott. Elöntött az adrenalin.

– Baszki!

A boltos felugrott. Végigtúrtam a hátizsákom: itt sincs, ott sincs, amott sincs.

– Baszki! Baszki! Baszki! – ordibáltam, és a poros földön toporzékoltam.

– Nagyon sajnál, főnök! Nagyon sajnál! – mondta a boltos tágra nyílt szemmel. – Jég sajnos nem lenni.

Meg sem hallottam.

– Az isten bassza meg – szitkozódtam a fejemet csapkodva. – Te kibaszott idióta! Miért vagy ilyen elbaszott hülye?

A boltos odakiáltott valamit madunézül, és elrohant.

Kétségbeesésemben ott, az utca közepén feltéptem a bőröndömet meg a hátizsákomat, és kiszórtam az alsónadrágokat és a pipereholmikat a porba. Teljesen feleslegesen. Már rég tudtam, hogy a tárcám a taxiban csúszott ki.

Térdre rogytam és felnyögtem. A bolygó túloldalán voltam, Franket elnyelte a föld, és most meg ez! Oda az útlevelem és a bankkártyáim! Volt egy köteg rúpia a zsebemben, és ennyi.

Apró madarak csiripeltek a fákon, röhögve a nyomoromon. A távolban hullámok morajlottak.

Nemsokára papucs csattogására figyeltem fel, és ahogy felnéztem, a boltos robogott visszafelé, széles vigyorral az arcán.

– Főnök! Főnök! – kiáltotta. – Lenni! Lenni!

A magasba emelt egy jéggel teli nejlonzacskót.

A hullámok morajlása felé vettem az irányt. Nem tudtam, mihez kezdjek. Ki kellett jutnom ebből a hőségből, valahol le kellett ülnöm, hogy átgondoljam az egészet.

Ahol az utca véget ért, egy földút kezdődött, amely egy elvadult dzsungel mélyére vezetett. Követtem az ösvényt, rozsdavörös tócsákat kerülgetve – a bőrönd a vállamat nyomta, az üveg pia a jeges zacskóban lötyögött –, a tenger aranyló villanásai hívogattak a fák mögül. Magasan a fejem felett gyengéd szellő borzolta a pálmaágakat, de idelenn a levegő csendes és mozdulatlan volt.

Zavaros víz csordogált egy patakmederben, felette súlyos indáktól roskadoztak a fák. Ahogy a nap egyre lejjebb süllyedt, fényszilánkok próbáltak megküzdeni az árnyakkal, megvilágítva egy-egy vibráló zöld szeletkét a tájban. Valaki kivágott egy fát, csak egy rücskös tuskót és vörös fűrészport hagyva maga után a sötét talajon.

A bőrönd egy hulla súlyával nehezedett a vállamra. Átkoztam magam, hogy ennyi cuccot hoztam. Egészen nyilvánvaló volt, hogy ebben a hőségben nem lesz szükségem erre a rengeteg ruhára. Elképzeltem, hogy én vagyok Buster, aki épp átvágja magát a vietnámi bozóton, miközben egy sebesült társát cipeli a mentőhelikopter felé. Buster helyében én biztos, hogy narkósként vagy koporsóban kerültem volna haza. Én nem vagyok hős.

Orrfacsaró bűz csapott meg, a halál lehelete. Émelyegni kezdtem, aztán megbotlottam egy gyökérben, mire térdre rogytam, a bőröndöm pedig egy tócsában landolt. Kiráncigáltam a vízből, majd zihálva és teljesen leizzadva leroskadtam a földre. Lábszáramon vékony patakban vér szivárgott. Előhúztam Buster Vietnámból szervált Zippóját, hogy rágyújtsak, és az öngyújtó csattanása megtörte a csendet. Az avar bíbor százlábúaktól nyüzsgött. Valahol a bokrok között felrikoltott egy magányos kakas.

Megint megcsapott a rothadó hús szaga, körbenéztem, hátha megtalálom a forrását. Rézszínű hangyák milliói meneteltek egy kutya felpüffedt teteme felé. Egy fatönk közelében hevert, rovarfelhőbe burkolva. Hatalmas fekete lepkék, szárnyaikon vérvörös szemekkel, lomhán verdestek a dögszagú levegőben. A vállamra dobtam sáros bőröndömet, és továbbálltam.

Tizenöt méterre a parttól egy fekete kis bazaltoltár állt a patakmeder mellett. Egy idős nő közeledett felé egy tálcányi áldozattal. Tekintetünk találkozott, ő azonban nem mosolygott rám. Odafordultam, és végignéztem, ahogy meggyújt pár füstölőt, és az áldozatot az oltárra helyezi. Ahogy a tenger felé vettem az irányt, különös vonyítás tört fel a homokbuckák közül.

A naplemente aznap este káprázatos színekben tündökölt. Kibotladoztam a partra, és mint valami giccses, égrekent katasztrófa, egy masszív felleg és a tengerből meg a földből felszívott pára egyvelege derengett a város fölött – villámok cikáztak az égen. A közelgő monszun hírnökei.

A kabócák felriadtak a közelgő légicsapástól, és dühös kórusként irgalmatlan zörgésbe kezdtek. Rovarok milliói röppentek a magasba. Fecskék és denevérek követték őket, és pillanatok alatt eszeveszett zabálásba kezdtek, röptükkel zavaros vonalakat húzva az öldöklés vásznán.

Kinyitottam az üveget, és óvatosan belekortyoltam. A hideg végigperzselte a torkomat, majd szép lassan egy egész testemet átjáró bizsergéssé olvadt. Nem sör volt, de bizonyára az arak is megteszi ma éjjel.

Friss fuvallat érkezett a tenger felől. A levegő végre elkezdett lehűlni, és ahogy lement a nap, lassan szertefoszlott a kegyetlen hőség. Leültem egy homokdűnére, hátamat az omladozó partfalnak vetettem, majd alaposan meghúztam az üveget. Fény gyúlt az öböl tengerparti házaiban. A délutáni fojtogató hőség után mintha új életre kelt volna a város.

A távolban templomharang kondult, majd felharsant a müezzin éneke. Nyugat felé a horizonton halászhajók fényei lebegtek a szárazföld sötét csíkja, valószínűleg Jáva szigete előtt.

Kecses, borostyán félhold bukkant elő a felhők függönye mögül. Mintha nagylelkűen megengedte volna, hogy a lemenő nap még utoljára megmártózhasson az ég vizében, mielőtt ő, hűvös és rejtélyes bájával, kabócaszó kíséretében elfoglalja a mennybolt színpadát.

Megint a frászt hozta rám az a földöntúli vonyítás, már sokkal közelebbről. Megtaláltam a forrását. Egy hatalmas, világos, pöttyös gyík kapaszkodott fel a falra, gyors nyelvcsapásokkal kapkodva a szúnyogokat.

Összeszedtem némi uszadékfát a partról, és gödröt ástam a homokba. Előhúztam az XXX-et, és elkezdtem kitépkedni belőle a lapokat. Összegyűrtem és a gödörbe dobáltam őket. Mikor már vagy a fél könyvet széttéptem, meggyújtottam a kupacot, amely gyorsan lángra is kapott. Dobáltam még rá a parton talált hordalékból: fát, műanyag palackokat, fél pár papucsokat. A tűz szépen lobogott.

Nagyot kortyoltam a piából, és a könyvem maradékát is a máglyára vetettem. Mélán ült a rakáson, fekete füsttel keretezve, mint egy fakó tégladarab. Aztán a tűz elkezdte a széleit nyaldosni, majd felpöndörödtek az oldalai, és az egész lángolni kezdett. Pernye emelkedett a magasba – különös röppályát leíró halott szavak.

A félhold mintha mosolygott volna, elpirulva a fülledt levegőben. Ha tartogatott is mára bármi fenyegetést, azt mind ígéretekbe burkolta. Kirúzsozott mosolya mintha olyan kérdésekre pedzegette volna a válaszokat, amelyeket még nem volt bátorságom feltenni magamnak; vészjósló kérdések, amelyek a horizonton túl bujkáltak.

Elvileg az élet folyamatosan előrefelé halad, az enyém azonban cinikus ciklikussággal körbejárt, akár az évszakok: a depresszió, amely iváshoz vezetett, amely még több depressziót hozott a házba, amit Mark épített. Önsajnálat, vádaskodás, bűntudat – csak az ital tudta mindezt elmosni… mint a kavargó húgy egy mocskos lefolyóban.

Mégis volt egy pozitív hozadéka az egésznek. Megmenekültem Amerikától és az ő Végtelen Szarságától. A válás felszabadított, igen. De a Szarság volt az, ami végső soron elüldözött: a Szarság a tévében, a Szarság, ami bepréselte magát a postaláda nyílásán, és ami bömbölt a rádióból – az a temérdek hírműsornak álcázott bulvár Szarság. Irgalmatlan volt.

Katalógusok és magazinok sorát szentelik az Amerikai Szarságnak és a Szarság valamennyi végtelen változatának. Az emberekre tukmálják minden lehetséges csatornán: online, telefonon, óriásplakátokon… Az amerikaiak pedig teljesen rá vannak kattanva a cuccra.

Az oktatási és egészségügyi rendszerünk maga a megtestesült Szarság. Az elnök szájából csak a szar ömlik. Az autópályák kijáratai feletti égbolt a Szarsággal üzérkedő nagyvállalatok logóitól fénylik. A szupermarketek, a kisboltok, a bevásárlóközpontok és a diszkontláncok túlcsordulnak a Szarság szédítő választékától. A gyorsétteremláncok ezernyi ellenállhatatlan aromával tömik tele a szarjaikat. Mindeközben a zsírdisznók seregei, akik dagadtra és ostobára zabálták magukat ezen a koszton, csak még több szart okádnak a világba böszme terepjáróikból.

És amikor azt hinné az ember, hogy már mindent látott ebből a szarból, és minden Szarságnak ellenállt, akkor jön rá, hogy ez kurvára nem így van.

Agytrösztök fáradoznak késő éjszakába nyúlóan azon, hogy minél újabb és minél jobb Szarságot állítsanak elő, a Jövő Szarságát! Ezeket az elméleti szarokat dizájnerek tervezik, fókuszcsoportokon tesztelik, aztán mérnökök vizsgálják meg őket újra, és fejlesztik tovább, PR-cégek reklámozzák, hogy aztán végül felfedjék a legújabb, legvonzóbb – és pillanatok alatt elavuló – Szarságot egy olyan ország előtt, amelyik csak erre éhezik.

Nagyszerű nemzetünk leleményessége határtalan. Mi találtuk fel a gyártósort, és vallást csináltunk a kényelemből. És mára ez a gyártótól a forgalmazón át a fogyasztóig áramló Szar könnyedén csúszik le szájtól segglyukig, majd a vécén keresztül beleömlik a csatornába, onnan a folyóba, onnan meg egyenesen a tengerbe. Annyi szart termelünk, hogy megtelnek vele az óceánok, és megemelkedik tőle a tengerszint. Nemsokára teljesen elárasztja Amerikát, és akkor az ország úszhat, fuldokolhat a saját szarában. De látszólag senki sem aggódik. Ameddig megszerezhetik a legújabb, legcsillogóbb Szarságot, addig nincs semmi gond. Amerikában a Szar az úr. Én pedig torkig lettem vele.

Hullámok csapkodták a partot, ahogy elnyúltam a pálmák alatt, és az üveget szopogatva próbáltam álomba ringatni az agyamat. A hold közben csöndben továbbállt, és felhőbársonyba bújt a horizont fölött. Kibontakozott felettem az éjszakai égbolt, akár a mennyország térképe.

Letántorogtam a partra a hullámverés felé. A csillagok éjszakai állatként leselkedtek rám. Ezen a szélességi fokon a Nagymedve már a tengerben pancsol, így jobb híján én is belegázoltam a vízbe, és lehugyoztam a hullámokat. Elképzeltem, milyen lenne kiúszni a nagy feketeségbe, minél messzebbre, minél kijjebb. Valószínűleg soha nem találnának meg. Egy zavaros éjszakán Coney Islanden kis híján megcsináltam. De végül csak arra jöttem rá, hogy még ahhoz sem vagyok elég tökös, hogy a gyávák kiútját válasszam.

– Gyááááááááááá! – ordítottam a tengernek, a szélnek és a csillagoknak. Egy főemlős voltam, aki végre kiszabadult a fogságból. – Gyáááááááááá!

Ledobáltam a ruháimat, és beletámolyogtam a dagályba, egyre jobban hadonászva az üveggel, ahogy a hullámok felduzzadtak körülöttem. Egy masszívabb seggre is ültetett, én pedig, mint egy őrült, csak vihogtam a sekély vízben ülve.

Megakadt a szemem egy csillagon. Alacsonyan izzott a tenger felett, természetfeletti fényben ragyogott, ahogy lustán vándorolt a sötétségben. Több hasonló is követte. Rájöttem, hogy ezek nem csillagok, hanem lebegő papírlámpások, amelyeket ünnepek alkalmával eresztenek az égbe. Valaki az öböl túlpartjáról bocsáthatta útjukra őket. Lehúztam a pia maradékát, és elvigyorodtam.

Ez egy jel volt. Ezek a lámpások nekem szólnak. Az útlevelem elvesztése nem balszerencse volt, csupán a nagy terv része: személyazonosság és múlt nélkül, tiszta lappal. Ez volt a keresztelőm. Újjászülettem.

Mostantól minden máshogy lesz. Végre befejezem a könyvemet, és learatom a rég megérdemelt babérokat. Nincs több aggódás, úgy élek majd, mint Gauguin egy menyecskével a bambuszkunyhóban. Megmutatom mindenkinek.

A lámpások hosszú sora fénykígyóként ringatózva felkúszott az égre, táncoló fénnyel rajzolva ki a titkos útjukon a végtelenbe tartó láthatatlan légáramlatokat.

{2} Villanyváros

Buster mindig azt mondogatta, hogy az élet csupán egymást követő döntések sora. Az én esetemben egyik rossz döntés követte a másikat. Tökéletesen tisztában voltam a gyengeségeimmel, de néha a legsemmitmondóbb döntéseknek vannak a legsúlyosabb következményei.

Az én kis privát katasztrófám valójában egy buliban kezdődött. Mert az ősrobbanás, az esemény, ami rápörgetett a jelenlegi, beláthatatlan röppályámra, sohasem történt volna meg, ha aznap este otthon maradok. Aznap este ismertem meg Franket. És akkor is – mint mindig – a pia döntött helyettem.

Ralph, egykori szomszédom és ivócimborám aznap reggel még munka előtt felhívott.

– Jössz ma este, ugye?

– Nem tudom.

– Ugyan már, jót fog tenni. Olyan vagy mostanában, mint a láthatatlan ember.

– Talán nem is szeretném, hogy lássanak.

– Hát, én akarlak látni, haver. Ki tudja, mi lesz jövőre.

A felesége, Jen négy hónapos terhes volt, és északon nézegettek házakat.

– Blake is ott lesz?

– Passz. Lehet, hogy Jen meghívta. De, Jézusom, ember, annak már vagy három éve.

– Alig több, mint kettő.

– Tökmindegy. Tedd már túl magad azon a faszságon! Ideje továbblépned.

– Nem is az. Csak valahogy nem… nem érzem magam túl jól.

– Valahogy, persze. Kamuzol. De ahogy jónak látod.

Egész délután ezen őrlődtem, amíg az ideiglenes munkahelyem kis szürke irodakalitkájában a billentyűzet fölé görnyedve reklámszövegeket facsartam ki magamból egy postán rendelhető ruhakatalógushoz.

Akkoriban a társasági élet minden szóba jöhető formájától irtóztam. És persze Blake volt az utolsó ember, akivel találkozni akartam. Viszont, ahogy a fénycsövek alatt lomhán telt az idő, az ingyen szesz gondolata egyre jobban izgatta a fantáziámat. Mondjuk, meghúzódhatnék az egyik sötét sarokban, és akkor senkivel sem kellene cseverésznem. Ha Blake mégis megjelenne, majd kitalálok valami kifogást, és lelépek. Máskülönben tölthettem volna otthon az estét, egyedül, józanon, és az sokkal nyomasztóbb alternatívának tűnt.

Az esőcseppek kis patakokban kígyóztak a metróablakon, ahogy a szerelvény átkelt az East River fölött a Manhattant és Brooklynt összekötő hídon. Mikor leszálltam, odabiccentettem a lépcső alatti kartondobozban heverő hajléktalannak.

A lakbér kifizetése igencsak égető kérdés errefelé. A barátok pillanatokon belül távoli ismerősökké válnak, ha elég ideig dekkol az ember a kanapéjukon. A túlszaporodott nyulak gyakran egymást falják fel. És mi más lenne New York, ha nem egy csicsás nyúlketrec? Mindössze az a néhány dollár a zsebemben választott el attól, hogy én is egy kartondobozban éljek.

De mivel eldöntetett, hogy az estét az olcsón megúszható illumináltságnak szentelem, már hallottam is Mr. Khan sörhűtőjének delejes hívását. Kizárt, hogy egy kis alapozás nélkül érkezzek a buliba. A sör nélküli hűtőtől csak még szomjasabb lesz az ember, nekem pedig már a lakbérrevaló is csak úgy jött össze, ha eladtam pár hanglemezt egy hipszter zeneboltban. Ettől függetlenül beugrottam Mr. Khanhoz.

– Hogy megy a szépírói szakma? – kérdezte dallamos hangján. Lahore-ban egyetemre is járt, és emiatt tudós kollégájának tartott, szerinte mi ketten szellemileg egy kicsit a szomszédság felett álltunk.

– Az utóbbi időben kicsit berozsdásodtam, de kezdek belejönni – hazudtam.

– Jól gondolom, hogy a tartozásait jött kifizetni?

– Hát, az igazat megvallva, most egy kicsit le vagyok égve. De szerdán jóváírnak egy csekket a számlámra, és akkor mindent rendezek, oké?

Rühellem a bankokat. Már vagy harminc éve tart a digitális korszak, és még mindig egy hetet váratnak, hogy a folyó túlfelén jóváírjanak egy nyamvadt csekket. Mindenki tudja, hogy a rohadékok így próbálnak minél tovább az ember pénzébe csimpaszkodni ragacsos ujjaikkal.

– Ha jól sejtem, egy kis sör azért jólesne most, nem igaz?

– Hát, ami azt illeti, igen, ha lenne oly kedves. Egy rekesz sört még hozzáírhatnánk a többihez? Meg pár doboz Chesterfieldet. Ígérem, legkésőbb szerdán fizetek.

Khan összevonta a szemöldökét.

Az ő erkölcsi rendszerében az ivás valószínűleg alig helyezkedett el magasabban, mint a maszturbálás: egy magányos aktus, amit illetlen dolog megbeszélni. De az üzlet az üzlet. Kapcsolatunk szilárd alapokon nyugodott. Ő sört adott el nekem, én pedig készségesen megittam. Bevándorlóként jól ismerte a küzdelmes életet, és nem neheztelt rám, ha időnként pocsékul álltam anyagilag. Végül mindig kifizettem a tartozásaimat. Abban pedig halálbiztos lehetett, hogy úgyis visszajövök még sörért. Baszki, valószínűleg én voltam a legjobb vásárlója.

Khan kitette a pultra a cigiket, és nagyvonalúan a söröshűtő felé intett.

– Köszönöm, Mr. Khan. Maga a legjobb.

– Fogyassza jó ízzel, Mr. Mark.

Akkortájt nehezemre esett bármit is jó ízzel fogyasztani, vagy úgy en bloc élvezni, de aznap este eltökélt voltam.

Ahogy átvágtam a pocsolyás utcán, átdübörgött fölöttem a magasvasúti metró. Ugyan még csak szeptember vége fele jártunk, de már a nyakamon éreztem a tél fagyos leheletét. Ócska bakancsom átázott, és csuromvizes volt benne a lábam.

Egyértelműen a hollandok jártak jobban, hogy annak idején Manhattant Bandára, egy idilli kelet-indiai szigetre cserélték.

A lakásomba érve átmelegítettem a kezem a főzőlap felett, aztán feltettem egy Skatalites-lemezt a lejátszóra, és felbontottam az este első sörét. Fel kellett készülnöm az előttem álló kellemetlenségekre.

Sör. Nincs semmi, amit ne szeretnék benne. Imádom az illatát, az ízét – még a hangját is. A kupak friss cuppanását az üveg kibontáskor, a fémdoboz nyitásakor hallatszó élénk roppanást. A poháron gyöngyöző hűs cseppeket, ahogy az ujjaimhoz érnek egy fülledt délutánon. Minden piásnak megvan a maga mérge. Az enyém a sör.

Blake a koktélokat imádta, a piña coladákat és caipirinhákat, a margaritákat és mojitókat. Odavolt az egzotikus nevű, puccos pohárban felszolgált cuccokért. Pár havonta új trendi ízek söpörtek végig a városon.

Számomra ezek pont olyanok voltak, mint a füstszűrős cigaretta. Kösz, de én kihagyom a pelenkázott bagót, és az italomba se kérek napernyőcskét. Akárcsak Buster, én is a talpas Chesterfieldre és a sörre esküdtem.

Vannak, akik csak töményt tolnak: a tüske gyors támadása, aztán a lassú, égető érzés a torokban és az orrban. Mondjon bármit is az a sok sznob dilettáns, ezek a keményebb löttyök lényegében ugyanazok. A whisky, a vodka és a gin csupán túlhájpolt párlatok. És kurva gyorsan szétcsapnak. A whiskyt állítólag kortyolgatni kell. Én viszont nem vagyok az a kortyolgatós fajta. Én vedelek.

Imádom az érzést, amikor lelkem ajkait szélesre tárva legurítom a torkomon eme hűs nedűt, alig várva, hogy jöjjön a következő kör. A lehető legtovább szeretek részeg lenni, a keményebb piákkal viszont ez a mámoros állapot túlságosan hamar véget ér: már kilenckor padlót fog az ember, és másnap délután felébredve nem győzi összerakni, hogy tulajdonképpen mi a franc történt az előző éjjel.

A sör az más. A sör kedves és hűséges, mint egy régi barát. Miközben a bulira készülődtem, hálát adtam a belőle meríthető bátorságért.

A készülődés amúgy roppant egyszerű manőver volt. Minden ruhám fekete volt, amivel a minimumra csökkentettem a tükörhasználatot. Ki nem állhattam azokat a szarokat. Mindig egy kiábrándító faszkalap bámult rám belőlük. Ha nem kellene borotválkoznom, már rég kibasztam volna a picsába. Egyszer meg is kíséreltem, hogy szakállt növesztek, de attól meg úgy néztem ki, mintha rühes lettem volna.

Belemet behúzva, szkeptikusan mértem végig magamat.

Valaha jóképűnek mondtak. De az ital és a depresszió, meg a „szarok bele” attitűdöm megtették a hatásukat. Bár még mindenütt megvolt a hajam, viszont a homlokom egyre feljebb és feljebb csúszott. Ápolatlan külsőm egyre inkább egy excentrikus különc, mintsem egy lázadó bajkeverő képét sugallta.

A méltósággal megöregedés egy olyan művészet, amelyet még nem sikerült elsajátítanom. Sohasem hittem, hogy megérem a harmincat.

Felvettem a gyapjúkabátomat, az ujjába pedig beledugtam az utolsó doboz sört, aztán kiléptem abba a rusnya időbe, kettesével szedve a lépcsőket a metróhoz. A peron végén megkockáztattam egy gyors cigit. Már nemegyszer kaptak el ezzel, de van, aki sohasem tanul. Én már csak tudom.

A metró csordultig volt brooklyni arcokkal, akik, ahogy átkeltünk a hídon, türelmetlenül lesték a manhattani éjszakai élet fényeit. Előrefurakodtam, egészen a vonat elejéig. Arcomat az üveghez préselve végignéztem a síneken a város irányába. Ez volt a kedvenc panorámám a manhattani magaslatokról: a felhőkarcolók egy ködbe burkolózott, bűvös sziget pislogó hegyóriásaiként nyújtóztak az éjszakába. De aznap este ez is hidegen hagyott.

Villanyváros. Amikor ideköltöztem, a város tényleg felvillanyozó volt. Végre megfeledkezhettem kamaszkorom vidéki nyomoráról, és kitalálhattam, hogy ki is vagyok valójában. Amikor leléptem New Englandből, nem csak a dohányszárító csűröket és a fehérre meszelt téglaépületeket akartam magam mögött hagyni.

A nyári napokon húgy és szemét savanykás szagát gőzölgő New York-i aszfalt új életet lehelt belém. Lubickoltam a város minden szegletéből áradó olcsó, egyszerű szabadságban, a korai kilencvenes évek mindenre fittyet hányó lázongásában, amikor az ember nyugodtan császkálhatott úgy az utcákon, hogy egyik kezében spangli füstölgött, a másikban pedig egy elázott papírzacskóba rejtett sörösüveg kotyogott. Az utcák nappal a salsától, éjjel pedig a szextől voltak fülledtek.

Drogos idők voltak. Mindenkinek jutott bőven, aki tudta, hol kell keresni. Ha az ember meg épp le volt égve, akkor csak lenyúlt egy poharat a bárpultról. És ugyan a lepukkant bódékban árult zacsikban mindig jócskán fel volt ütve valamivel a cucc, két csíkkal azért egész faszán fel lehetett dobni az éjszakát.

Akkoriban mindannyian tele voltunk ötletekkel. Mindenki filmet forgatott vagy zenekart alapított, könyvet vagy színdarabot írt. Mindenkinek megvolt a saját személyisége, stílusa, karaktere. Mindennap új igazságok születtek, noha nem mindegyik volt éppenséggel barátságos. Néhány haverom a hétvégi heroinos tivornyákba halt bele.

Én hittem, hogy nem jutok ilyen tragikus sorsra, nem én! Nekem vízióm volt. Lerombolom a falakat, és valami újat építek. Lángoltam, és égett körülöttem a város. Hajnalig ittam, és mindenféle sztorit gyűjtögettem azoktól a kóválygó fazonoktól, akiket céltalanul köpött ki magából az éjszaka. A Williamsburg híd tetejéről bámultam a napfelkeltét, láttam, ahogy a város aranyló ígéretként nyújtózik előttem.

Át lettem baszva.

Pillanatokon belül betöltöm a negyvenet, és még mindig nem bírok semmiféle eredményt felmutatni. Már feleségem sincs, nem futottam be nagy karriert, és le vagyok égve. A barátaim mindeközben elkezdtek megállapodni. Jöttek az esküvők, a babaváró bulik és a házavatók az állam távolabbi pontjain. Néha el is mentem egy-két ilyenre, de sohasem voltam igazán jelen. A fejem és a szívem mindig valahol máshol járt.

Még mindig hiányzott a nyüzsgés, az új dolgok hajkurászása; teljesen függő lettem az évek során. Nem álltam készen arra, hogy a járt útra térjek. Nem tudtam volna megbirkózni a mindennapok monotóniájával, a feladott álmaim kísérteteivel. Nem akartam, hogy valaha is véget érjen a vadulás.

A vonat a barna égből az alagút sárgájába merült, majd sikítva megállt a Delancey Street-i állomáson. Még mindig szemerkélt, amikor kiléptem az utcára.

A buli Manhattan túlfelén, Tribecában volt, ahol régen Blake-kel laktunk. Úgy döntöttem, odasétálok, mivel kellett egy kis felkészülési idő, de közben rettegtem, hogy belefutok valamelyik közös barátunkba, akit még a válás előtti időszakból ismertem. Volt valami rettentően nyomasztó ezekben a helyzetekben. Végigszenvedni a kötelező bájcsevejt, miközben együttérzőn bólogatunk a másik mondókája alatt. Én legalábbis csak ennyit tudtam kierőszakolni magamból, hogy aztán minél hamarább leléphessek valami béna ürüggyel.

Előhúztam a kabátomba gyömöszölt sörömet, és elindultam a csúszós járdán, vállamat az esőnek feszítve észrevétlen szellemként siklottam egyik utcáról a másikra – csak a lámpaoszlopok meredtek rám sárgán derengve. Átvágtam az olasz negyeden, már ami maradt belőle, elsétáltam a neonban ragyogó, halszagtól bűzlő kínai negyed mellett, beleolvadtam a tömegbe, átgázoltam a Canal Streeten, majd ismét visszavonultam a kisebb utcák sötét csendjébe. Magam mögött hagytam a dübörgő forgalmat és a harsány utcai árusokat, miközben délre és nyugatra navigáltam a házak között. Végül megéreztem talpam alatt az ismerős környék komor macskaköveit, és azon kaptam magam, hogy a régi lakásunk fénylő ablakaira meredek. Mögöttük már idegenek éltek.

Ralph és Jen lakásának ajtaja nyitva állt, úgyhogy észrevétlenül be tudtam surranni, és egyből ki is kaptam két üveg sört a hűtőből, majd átnyomakodtam a sok hipszter között. Szerencsére egyetlen ismerős arcot sem láttam.

Tipikus New York-i lakás volt: zsúfolt és túlárazott. De már az ilyen szűkös művészkéróból is egyre kevesebb volt. A Wall Street fazonjai letarolták a környéket menő verdáikkal és gigászi önimádatukkal. A lakástulajdonosok szemrebbenés nélkül dobták ki a régi lakókat, és örömmel fejték meg a jövevényeket. New Yorkban az emberek úgy rontanak rá az ingatlanra, mint a hiénák a friss dögre. Ralph és Jen már évek óta küzdött az ellen, hogy kipaterolják őket arról a kevéske négyzetméterről. De nemsokára ők is fel fogják adni.

Teli volt a placc, és a földbe döngölt a zsivaj. Próbáltam egy üres zugot találni, ahova nyugiban lehuppanhatok és ihatok, de mindenhol nyüzsögtek. Rám tört a klausztrofóbia. A szobából mintha elfogyott volna az oxigén. Akárhová néztem, fecsegő szájakat és lenéző tekinteteket láttam: mindenki mondta a magáét, anélkül, hogy egy pillanatra is figyelt volna a másikra.

Végül a szűk erkélyen leltem menedékre, kilátással a folyóra. Vettem egy mély levegőt, és nekidőltem az ablaknak, remélve, hogy a szitáló eső a legelszántabb nikotinfüggőkön kívül mindenkit távol fog tartani. Rendszeresen hátrasandítottam, hátha meglátom Blake-et.

Egyszer csak egy oda nem illő tagot szúrtam ki a szoba közepén. Úgy tűnt, keres valakit. A virágos ingjével és napbarnított bőrével olyan volt, mint valami egzotikus faj, amelyet odapottyantottak a fehér bőrű, avantgárd sérós tömeg közepébe.

Szerettem azt hinni, hogy jól be tudom lőni az embereket a kinézetük alapján. Ez a csávó viszont kifogott rajtam. Ahogy az erkély felé indult, észrevettem egy Blackberryt a derekán, és egy elbaszott arany karórát. Bróker? Plasztikai sebész? Valami azt súgta, hogy nem amerikai.

– Ez itt a dohányzó részleg? – kérdezte, és letette a korlátra a whiskyjét.

Mélán bólintottam, azt tettetve, hogy magával ragadott a kilátás.

– Hideg van – mondta. Magára kapta a sportzakóját, ami addig a karján pihent. Megcsapott a kölnije illata. – Mindig megfeledkezem az évszakokról.

Nem válaszoltam, hátha elhallgat.

– Micsoda pazar kilátás, nem igaz?

Előhúzott egy szivart, és komótosan belekezdett a meggyújtás meglehetősen körülményes ceremóniájába.

– A házigazdák a barátai? – kérdezte kisvártatva.

Beadtam a derekam.

– Igen, régi haverok.

Még nem is köszöntem nekik.

– Látom, gyűjtők.

Jen és Ralph lakása kisebbfajta múzeum volt, tele tűre szúrt rovarokkal, állatkoponyákkal és egyéb furcsaságokkal.

– Igen, hát, tudja, művészek… – mondtam.

Bólintott.

– Jómagam is gyűjtök egyet s mást. – Az akcentusa vajon német vagy osztrák? Nem tudtam eldönteni. – Maga is művész?

– Legfeljebb életművész, de inkább csak egy szélhámos.

Felkuncogott.

– Ne árulja el, magam akarom kitalálni.

Tüzetesen végigmért:

– Azt egyből kijelenthetjük, hogy nem a hadseregnél van, és nem is a közigazgatásban dolgozik.

– Jól gondolja.

– És kizárnám a bankokat és a biztosítási cégeket is. A teljes pénzügyi szektort – tette hozzá a bakancsomra pillantva.

– Ennyire gáz?

Szörcsögve slukkolt egyet a szivarból.

– Talán színész? – fújta ki a füstöt. – Nem, nem igazán. És nem tűnik zenésznek sem.

– Hát, ez elég kiábrándító. Mindig is rocksztárnak gondoltam magam.

Még egyszer lassan végignézett rajtam.

– Maga író.

Cserben hagyott a pókerarcom…

– Igen, ez az – mondta. – Biztos vagyok benne.

Innentől kezdve már nem voltam láthatatlan, csupán áttetsző.

– Mint mondtam, szélhámos.

Megint kuncogott, és lehúzta az italát.

– Még egy italt?

– Bármikor – mondtam. – Sört.

A hamutartóra tette füstölgő szivarját, és visszament a lakásba.

Elnéztem a Hudson felé, és visszasüppedtem az ismerős búvalbaszottságba. Már nem villanyozott fel a város. A bulis napoknak lőttek – az egész országban. A szeptember 11-ei terrortámadások, majd az elnök is gondoskodtak erről. Mindenkin eluralkodott a depresszió, a félelem, a sokk és a kimerültség. Megpillantottam egy szemétszállító uszályt, ahogy lassan libegett az öböl felé. Egy pillanatra átfutott az agyamon, hogy kiugrom az erkélyről, mielőtt visszatér az a fickó.

Ahogy kinyílt az ajtó, a zene szinte kirobbant, és egy szűk selyemruhába bújt ázsiai nő dugta ki a fejét.

– Hú, de hideg! Látni Frank?

Kókuszillat csapta meg az orrom.

– A német palit?

– Ja, láttad őt? Azt hittem, itt kint szivarozni.

Az ajtókeretnek támaszkodott.

– Bement piáért.

Rám hunyorgott.

– Te és Frank barát?

Meg sem várta a választ.

– Hát, ha ön lát őt megint, mondani neki, hogy Nung elmenni.

– Lehet, hogy a mosdóban van, vagy ilyesmi.

– Nung és Frank majd találkozni a hotel bárjában, oké? – egy mosolyt erőltetett az arcára, aztán az ajtó bezárult mögötte.

Utánabámultam, ahogy befurakodott a tömegbe. A tarka csomagolás alatt egészen formás teremtés volt. Ahogy nézegettem, elkalandoztam egy kissé, hogy egyáltalán nem bánnám a társaságát – az éjsötét szemét, az illatos fürtjeit, a dacos kis ajkát –, de az efféle nőket csak egyvalami érdekelte igazán, azzal pedig sohasem rendelkeztem.

Megborzongtam, és Jersey felé néztem, ahol az ötszázhatvan dolcsis csekkem várt jóváírásra. A gazdagokat sohasem érdekelték az olyan piti ügyek, hogy miből futja kajára, vagy miből fizetik a lakbért, szóval azok a dolgok, amelyek mindenki mást nyomasztanak. Őket az adóparadicsomok és a márkás cipők foglalják le. A távolban láttam az isten tudja, hova induló gépek fényeit, ahogy felszálltak Newarkból.