nyíró József

AZ ELSZÁNTAK

Tartalom

AZ ELSZÁNTAK

AZ ELSZÁNTAK

A KERESZTFIUNK

A KLÁNÉTA

— Ő! ...

A VÉN CIGÁNY

RÉSZEGH BÉNI

TÚZ A FALUN

PAP HÁZTÜZNÉZÖBEN

MENEKÜLÉS

AZ ELSZÁNTAK

AZ ILYEN földhözragadt szegény embernek nem is érdemes a nevét megtanulni. Talán maga is elfeledte sok gondja-bajában. Afféle kövek közti gyom csak az ilyen szerencsétlen, aki kívül tenyészik a faluvégeken, számon se tartott mezei dűlőben, erdei zugban, patak szélén, hozzá hasonló elhagyatott, terméketlen, tépett földdarabon, amely a kutyának se kell.

Ez az én emberem különös nyomorult. Valahányszor látom, az az érzésem, hogy elszáradt, kihalt benne minden, ami az emberben jó. A lelke is részeg, tántorgó; üszkös szemei mögött ki tudja, miféle sötét szándékok élnek. Tiprott féreg, akinek kár az élet. Torz haja színtelen, sovány és gyér az éhségtől, testében láthatatlan indulatok feszülnek és valami gyűlöletes szívósság, amivel maga a halál se bír. Soha szót se váltottam vele, nem vétett nekem semmit az életben és mégis rettegek, ha a hátam mögött tudom. Látszólag csendes ember, de valami irtózatosat sejtek a némasága mögött. Ok nélkül gyűlölöm őt és mindig halálra ítélem, valahányszor a szemem elé kerül. Önmagában hordja saját börtönét. Sárga színe, szándéka a farkasé, szájára a bűn piszka száradt, s az erdő fenyegetése rejtőzik egész lényében, minden moccanásában. Hajléka is sivár odú, melyre ránőtt a bozót és agyagfalán piszok-kelevény fakadt. Áldatlan és rideg, bizonytalan és vigasztalan, meddő földdarab, mely sohase hordott ölében virágot. Azt hinnéd, a halál szokott ledőlni benne futó szundításra. Állandóan kisgyerek sírt benne, mintha éjjel-nappal kínoznák. Az ijedt, színtelen asszony, ki egyébként némán hordta sorsát, — minden évben világra hozott egy-egy porontyot. A levegő is alig volt már elég nekik, ha néha az odú egyszerre kiöntötte őket a napra, hogy süsse. Egy miniszterelnök vagyona is kevés lett volna felnevelni, embert faragni belőlük. Sorba ki lehetett volna rakni őket a faágra, mint a madár a fiait. Különben szépek voltak, hiszen minden gyerek szép és egyetlen hibájuk legfeljebb az volt, hogy a világra jöttek. A kisebbeken alig van ruha. Szánalmában a szálló varjú, ha lehullat egy-egy árva tollat nekik. Riadtak, szinte vadak, ha embert látnak és csak a bozót mögül bámulnak, mintha hegyesorrú, szőke rókafiak volnának. A nagyobbakat apjok munkára fogta. A felnőtteket különben is ritkán lehet látni. Az anya is ki tudja, hol keresi a prédát. Sokszor eszembe jutott, hogy segíteni kellene rajtuk, de csak rájuk kell nézni s az embernek minden kedve elmegy tőlük, akaratlanul ellenségükké válik, mert olyan nyomorultak, élhetetlenek, hogy a kész kenyér is kiesik a kezükből, pedig madárfüttyből megélni nem lehet. Mikor arra járok, alig várom, hogy elsiessek a házuk előtt. Mégis szóltam a jegyzőnek, hogy megnyugtassam a lelkiismeretemet. ígérte is, hogy utánuk néz, de — úgy látszik — nem tartotta érdemesnek és minden maradt a régiben. Később én is megfeledkeztem róluk. Végül is az Isten könyörült meg rajtuk és tegnap magához vette a legkisebb porontyot. Fekete szájacskájából egyszerűen kifordult az anyja emlője.

— Meghalt! — mondta remegve az asszony az embernek.

Meghalt, de a nap azért éppenúgy feljött, mint máskor, s a kedvéért a hangya se tért ki útjából, a pacsirta nem hagyta abba dalát, mikor a kis lélek elosont mellette. Az anyán kívül talán senki utána se nézett, hogy vájjon merre megy. Az ember meghajtotta fejét, hogy új gondba mártsa, bosszús is volt, hogy a halálhírrel felriasztották álmából, ami nem is csoda, mert az ilyen ember csak éjjel boldog, mikor a fekete zűrzavar benne is megnyugszik, önmagát se látja, s talán neki is szabad álmodni. Nem kell azért irtózni tőle, mert saját mocskában romlik meg az ember.

— Temessétek el! — mondotta egy árnyalattal sötétebben, s a teste megsúlyosodott. — Én nem hagyhatom a dolgomat! Stein úr kicserél, ha idejében munkába nem állok. így is egy hétig imádkoztam neki, amíg felvett.

Stein úrtól nem is lehet várni, hogy egy férgecske halála miatt eltekintsen a maga érdekeitől, amikor annyi „munkaerő imádkozik“, hogy felvegye őket.

Azért kutyafuttában még összeütötte a kis koporsót vékony levéldeszkákból ugyan, de így is megteszi a szolgálatot. A többi aztán az asszony dolga.

Az asszonyé, ki hét gyermek közt osztotta el magát s most aszottan, nyúlt állal, bánatos orral, kialudt testtel, öltözik legjobb rongyaiba, hogy jegyzőnek, papnak jelentse a halált, s markába pár fillérért megvegye a gyertyát.

— Tündér szegény ő soha se volt: -— gondolom magamban, míg a jegyző szidja, börtönnel fenyegeti, mert orvos nélkül engedte meghalni gyermekét. Az árva úgy meghajlik, mint a paragrafus, melyre a jegyző úr hivatkozik, sárga térdei összeverődnek, kezei repedtek, feketék, mintha fakéreg-kesztyűt viselne és alig mer lélekzetet venni a megkönnyebbüléstől, hogy mégis baj nélkül szabadulhat.

Ez se fog többé senkire kacsintani az életben és semmiféle nap többé nem festi pirosra száraz ajkait, s elhervad a virág is, ha becéző szót talál hozzá mondani. Úristen, hol van ettől a vágy és az élet! ...

Valamivel mégis könnyebbek lesznek léptei, mert a pap megvigasztalta. Nem a halál miatt, hiszen egy ilyen ártatlan semmiséget, mint az ő kis fia, három szóval is el lehet temetni, s egy sóhajjal mindjárt elfeledni; hanem a költségek felől. Esztendeig se tudnák megfizetni, ha a pap olyan messzi kifáradna, hogy utolsó útjára kísérje a kis halottat. Elég volna az a pár lépés a temetőig. Ö addig behozná. El se akarja hinni, hogy a tiszteletes úr megteszi ingyen, hogy nem kerül semmibe ...

Mégis vannak jó emberek a világon!

A legnagyobb fiú, — gyermek még az is, — azalatt megásta a sírt.

Két napig birkózott vele, de mikor hazajött a temetőből, többé már nem volt gyermek.

— Ebéd után eltesszük! — így bíztatta a pap, de csak késő délután került sor a temetésre. Az egyházfi megkésett. A halott várhat, de ő a szénát nem hagyhatta. Neki is igaza volt.

Egyetlen résztvevő magam voltam. Engem is a pap szólított meg, hogy ha kedvem volna egy kis sétára, megbeszélhetnők útközben az iskola államosításának ügyét. Az egyházfi az elején bele-beleszólott, utóbb azonban csak bámult, hogy milyen széles-látókörű, meggondolt ember a tiszteletes úr.

— Azok várhatnak! — nyugtatott meg, ha valamelyikünk aggodalmasan megnézte az óráját. — Legalább lesz idejük megadni a pompát! — legyintett a „gazda", a birtokos ember büszkeségével, akinek tréfálni is szabad.

Hát meg is adták a „pompát". A láttára végigrándult bennem a megdöbbenés.

Hiszen ennek ruhája se volt. Ártatlan meztelenségét vásári papírral fedezte anyja. Lenge, zörgő papírruhácskával. Szemfödőre nem is jutott belőle, s a holtnéma arcocskát csak az ujjnyi gyertyavég fénye vonja sápadt glóriába és elrettenti róla a legyeket. Durva székre nyergelt torz szentmihálylovon fekszik a koporsó, mellette testvérei állanak a szokatlan jelenettől megigézve és meg se hallják anyjuk bíztató szavát: — „Sírjatok, te! ...“

Tájékozatlanul néznek fel és kezükben lebben a kicsi zászló, amit ősi szokás szerint anyjuk a temetés tiszteletére készített. Gyermek-halott koporsója mellett társai színes zászlócskákat szoktak vinni. Titkon őrzött leánykori egyetlen selyemkendőjét tépte darabokra és kötözte pálcikákra, hogy a tisztességnek eleget tegyen. Majd a temetés után újra elszedi tőlük és megőrzi. Hátha majd valamelyiknek kelleni fog. Ne adja Isten, de szegényember legyen előrelátó!

Miért van így, Te Magasságbeli? ...

A pap elsiette a könyörgést. A nagyobb testvér kezében tartja már a kalapácsot, hogy pár rozsdás szeggel lezárja a koporsót.

Még megvárjuk az édesanya utolsó csókját, aztán mehetünk.

Felrémlik bennem a gondolat, hogy ott, ott, ahol anyja megcsókolta, a sírban nem fogja be a penész fehér bolyha.

Halkan menjünk, hogy a férgek minél későbben ébredezzenek ...

Mégis feketeruhát kellett volna vennem ...

De minek? Mit törődik a föld egy porszem lehullásával? A nap tovább futja pályáját, a fák álmodva bámulnak bele, a hegyek mozdulatlanok, a patak se áll meg, hogy ránk visszanézzen, az uralkodó kezében meg se rezzen az ország kormányrúdja, a népek tovább csatáznak, a kereskedő új vevő felé hajlik: „Mivel szolgálhatok?" — a koldus más falu felé siet, a legény szeretőt változtat, a ragadozó zsákmányára mered, a nemzetek tovább gyűlölik egymást, a fűszál az egekbe bámul, tövében megmered a cincér ragyogó csápja, a meghúzott harang öblében régi helyét keresi a hang, a kis koporsóra visszahányják a földet.

Nem történt semmi, csak egy kis magyarral van kevesebb.

Lent a sírokban a holtak gyufát gyújtanak és megnézik, ki érkezett.

Nem történt semmi, csak napok múlva eljött az a nyomorult, névtelen, senki ember és megköszönte, hogy elmentem a gyermeke temetésére. Rekedten, sötéten nyögte a szót és inkább a keze szorítása beszélt. Nem érzelgett, panaszkodott, a sorsán se akart könnyíteni, a szeme se alázatoskodott, hanem egyszerűen, darabosan elment.

Járt az eszemben, hogy egy fejőstehenet kellene küldenem neki, vagy legalább is némi pénzt, de mindjárt le is tettem róla.

Nem sérthetem meg az első, igazi embert, akivel az életben találkoztam.

Hej, Ágnis, Ágnis, Huszár Ágnis! Ha te nem volnál, nekem beh jó volna! — sóhajtott rá a lovak farára Laji, a szeretője. Illetőleg, ha a szeretője volna, s nem csak Laji veszne meg Ágnisért, hanem a lány is több vonzalmat mutatna a legény iránt, ez a tisztességes székely fiú nem sorvadozna az üres deszkás szekéren, hanem repülne hazafelé, hogy mihamarabb lássák egymást. Így azonban minek! Azt csinálhat tőle a két ló, amit akar. Nagy kedvük nekik se volt. Ember, állat érezte abban az időben a kisebbségi sorsot, amihez hozzájárult most a legény nagy bánata is. A boldogtalan szerelem pedig nehezebb akármilyen terü-deszkánál.

De különben szép holdvilágos, szikrázó, csillagos éjszaka volt. Laji felnézett rájuk, míg a szeme beleködösödött a nézésbe és a nehéz érzéstől kibődült belőle a nóta. Az, hogy: „Nem jó csillag lett volna énbelőlem“ Fene tudja már, hol ragadt bele a fülébe, de a jelenlegi helyzetéhez nagyon ez a nóta talált. Arról vagyon szó ugyanis jelenleg, hogy Pásztor Lajiból azért nem lett volna jó csillag, mert éjfél után nem feküdnék le a többi rendes csillaggal, hanem fennmaradna az égen, körbe járná a nagy eget, s úgy nézné meg, hogy „a babám“ kit szeret.

Ilyen a hűtlen szeretőjét leső, a nagy eget körbe járó boldogtalan legény sok van a csillagok között, csak kevesen látják testi szemeikkel, mert az emberek egy- részének még nem jött el, a más részének meg már elmúlt az ideje. Ahogy a lovak a szentpáli tetőn felfelé haladtak, az aljból valóban úgy látszott, hogy a legényt egyenesen a bánatos csillagok közé viszik; de valami kicsi bajnak mégis kellett történnie, mert hirtelen lebuktak a túlsó oldalon Recsenyéd felé és leereszkedtek vele újra a súlyos sorsú, fekete földre. Székelyföldön abban az időben a Jóisten is nehezen tudta volna megmondani első tekintetre, hogy bú vagy bánat van-e több rajta. Azt se hagyták, hogy csendesen viseljük. A levesünkbe, bibliánkba, egyaránt beledugta az orrát a hatalom. A szerelemmel, úgy, ahogy még elég szabadon boldogulhattunk, csak a leányt nem tudtuk eltartani, ha feleségül vettük. Akinek pedig még a szerelem se sikerült, mint ennek a boldogtalan Pásztor Lajinak, annak jobb volt, ha megkönnyebbült az ágya szalmája s egyenesre nyújtózott a temetőben.

A szerencsétlenben még tartotta a lelket a nóta, bár a nehéz bánattól már azt se tudta, hogy mit énekel. Az éjszaka fekete pora is nehezítette testét-lelkét. A lovak is súlyosabban léptek tőle. Későbbre is járt az idő, s az álom olyan mélyen elnyomott mindent, hogy a szekérzörgésre még az útszéli fűszál se emelte fel a fejét. A csillagok is mintha hátrább húzódtak volna az ég végtelenségébe, szemmel láthatóan kisebbedtek, egyik-másik pedig már kialvóra pislogott. Akármi történt azonban a nagy mindenségben, minden szegény Lajinak fájt, a szíve még inkább elfacsarodott s a nóta már-már elviselhetetlenné vált a száján. Fekete szárnya elszomorított mindent körös-körül s még az alvók álmát is megzavarta, pedig abban az időben azzal a vékony reménységgel feküdtünk le Erdélyben, hogy hátha valami csuda történik, s valami könnyebbséget hoz a sorsunkban a másnap.

Ez a legény azonban még a másnapot se várhatta meg, mert az egyik faluban — ha jól tudom, éppen Szentpálon — a csendőrök felriasztották a bánatból:

— Stai! Állj!

A lovak már ismerték ezt a mondást. Maguktól megállottak, hogy az őrmester bedughassa a fejét a kóber alá.

Meg is tette, de nem azért, hogy Lajinak „Egészséget s Pénzt” kívánjon, hanem hogy szó nélkül lehúzza a szekérből.

— Hogy mersz magyarul énekelni?

Ne érjem meg a holnapot, ha nem ezt mondta! ... Az efféle dolog olyan mindennapi volt abban az időben, hogy nincs is mit csudálkozni rajta.

Az őrmester úr különben is abból a fajtából való volt, akinek hiába magyarázta volna szerencsétlen Pásztor Laji, hogy azzal ő semmit se árt a világrendnek és semmi ideiglenes hatalomnak, ha egy elkeseredett csillag képében körbe járja a nagy eget s úgy nézi meg, hogy a babája kit szeret. Nem is lett volna ideje rá, mert mire a száját feltáthatta volna, a puskatusa kétfelől zúdult a testére:

— Adok én neked magyar nótát! ...

Ebből világosan megtudta Pásztor Lajos fiatal székely legény, nem azért kell szenvednie, mert a füveket, fákat, mezőket, pihenésre eldőlt fehér utat, a szép éjszakát gyönyörködtette a dalával; hanem azért, mert magyarnak született, amit ő eddig természetesnek és Isten rendelésének tartott egyszerű eszével. Hirtelen azonban rájött, hogy ez mégis valami más s míg az ütések zuhogtak a fejére, maga elé meredve, szinte rádöbbenve lassan, ízenkint kimondta: magyar!...

Észre sem vette, hogy az arcából lehulló vér még meg is festette a szót, csak arra bámult fel, hogy valahonnan belülről, szívéből-e, agyából-e, lelkéből-e, honnan, azt ő nem tudta, de valahonnan nagyon mélyről elöntötte egész lényét valami hatalmas, édes, fénylő áram, mintha tűzárvíz lenne és felrémlett benne, hogy mi az a magyar.

A fájóan szép és különös felismeréssel annyira el volt foglalva, hogy éppen csak összerándult a nehéz ütésekre, de nem ért rá védekezni. Megvallva az igazat, nem is akart, pedig szíjjas, széles, szálas, kemény legény volt, aki az öklével is meg tudta volna értetni magát, de most valami ünnepféle volt benne, amit nem akart verekedéssel megszentségteleníteni. Csak akkor ütötte fel dacosan a fejét, mikor az őrmester felparancsolta a szekérre és ráförmedt:

— Lehúzom a bőrödet, ha még egyszer magyarul énekelni mersz!

Pásztor Laji nem szólt rá semmit, csak meglepetten rápillantott az őrmesterre, fejében, testében fájdalmak nyilaldostak, a távoli falu fényei és az ég csillagai reszkettek megvert szemei előtt, füleiben tompa, egyhangú búgást érzett és időbe telt, amíg valamennyire össze bírta szedni magát. Jól ki volt készítve. Arca véres, foltos, dagadt, teste kínzott, sajgó, szemei vérmesek, zekéjén is alvadt vér, kezén sebek. Hirtelenében nem is tudná megmondani, hogy mennyi ideig verték a csendőrök, de nem is ez a fontos, hanem az a parancs, tilalom, hogy neki nem szabad többé magyarul énekelni. Egyszerű, szerelmes és szegény falusi legény volt Pásztor Laji, azt is tudta, látta, hogy az életével játszik, de azzal is tisztában volt, hogy gaz árulás volna önmaga s a magyarok ellen, ha ő most az őrmesternek szót fogadna. Csak azért is kitátotta dagadt száját, ahogy tudta és farkasszemet nézve a csendőrökkel, tele tüdővel kizengte magából:

Nem jó csillag lett volna énbelőlem ...

Az őrmester puskát fogott rá. A szemébe volt írva, hogy kavargó dühében rálő, ha a legény nem engedelmeskedik a parancsnak. Mindenki érezte, hogy az élethalál pillanatai ezek és a legénytől függ minden. Az égen futó hold sietve bújt elő egy égen feledkezett felhőcske mögül és megvilágította az úton álló szekeret. Pásztor Laji székely legény ekkor még jobban kiegyenesedett, egész alakját, képét afféle szent kábulat öntötte el és boldogan elmosolyodva, csak azért is kiénekelte a nóta második sorát:

Éjfél után fennmaradnék az égen

Az őrmester keze megrándult s a lövés eldördült. A legény hátrahanyatlott, a lovak a szekérrel ijedten megugrottak, de ismét lépésre fogták, mintha tudnák, hogy súlyosan sebesült gazdájuk és Isten után apjuk a lelkét készül kiadni.

A csendőrök is vigyázba merevedtek s az őrmester tétován a karjával megtörülte a hideg homlokát és felcsattant benne a szörnyű kérdés: „Mit csináltál, moi Joane? ...“ A próbacsendőr sűrű görög kereszteket hányt magára és hirtelen a föld is mintha ellankadt volna. Bizonyos, hogy egyszerre majdnem kibírhatatlan csend borult a lövés után az egész természetre és ebben a csendben kínosan és olyan kietlenül, hogy még az ég is belerázkódott, felhangzott a haldokló legény ajkáról a nóta folytatása:

Éjfél után körbe járnám a nagy eget...

A lovak esett fővel, szinte zajtalanul tovabandukoltak az úton, s mielőtt befordultak volna a fehér kanyarulatba, messziről, nagyon messziről, mintha már a másvilágról hallszanék, felhangzott a befejező sor is:

... S úgy nézném meg, hogy a babám kit szeret...

Az éjszaka egyet sóhajtott, aztán elcsendesedett minden...

Mondom, ez az egész história a régi világban történt. Lehet annak ide-oda már tizenöt esztendeje is. Annakidején titokban sokat szörnyülködtünk és keseregtünk rajta, de a Pásztor Lajos temetése után egyéb bajaink között bizony megfeledkeztünk róla. A szeretője, a Huszár Agnis sorsát se tartottam számon. Most se ástam volna elő az egész ügyet, ha a minap a falugyűlés után, mikor elhatároztuk, hogy végre mi is felállítjuk a hősi halottak emlékét, — maga Huszár Agnis bé nem óvakodik hozzám, s azt nem mondja szemérmesen, szemlesütve, hogy: „Nagy kérésem volna, tekéntetes úr!“

— Ki vele, Agnis! Mi az?

— Csak annyi, — bátorkodik a kissé már ütődött vénleány — hogy ha már összeírják a hősöket, ne feledjék ki a szegény boldogult Pásztor Laji nevét se.

— A Pásztor Lajiét? — lepődöm meg, mert hirtelen eszembe jut, hogy erre nincs törvényes lehetőség. A kisebbségi sors hősi halottairól még nem történt intézkedés. Ezt azonban nem mondhatom meg ennek a leánynak. Azt ölném meg benne, amiért a szeretője meghalt. Mintha mégis sejtene valamit ez a leány, elmenőben nagyon komolyan figyelmeztet:

— ... Mert ha valaki, ő igazán megérdemli, hogy arra a kőre felkerüljön a neve! ...

Mintha az ő szíve nem érne többet a kőnél...

Mintha...

Tisztelt HÁZ! ... Olyan javaslatot kérek a miniszter úrtól, amely lehetővé teszi, hogy a Pásztor Lajos nevét felírhassuk „arra a kőre" ...

OrEG MOLNÁR GERGŐ, vagy ahogyan a faluban nevezik, a „vén tekergő" bizalmaskodik be az ajtón. Megszámlált napú vén ember, aki már a légy lábát se bírja kettétörni s aki elé már kitette a halál az utolsó pohár pálinkát, de azért még odacsíp a szemével Julinak, a leánynak, ki széket törül alája s dicsekedve mondja: „Ha a kecskebőr csizma veres szegélyét meglátom a leány lábán, ma is vége a világnak, — pedig még akkor született, mikor a Kossuth-kalap béjött volt. Roskadt, omlófélben levő házát a vedlett tető és araszos moha földig nyomta, megvakult tenyérnyi ablakát még a nap is elkerüli, az asztal fiókjában az éhségtől megdöglött egeret nincs aki kivesse, mert a felesége rég meghót s még az emlékét is befogta a por. Ha voltak is hozzátartozói, ki tudja, hová szóródtak szét a világban.

— A halálos ágyamon legalább nem verik az ajtót a rokonok az örökségért, hogy „Siess már, vén tolvaj!” — tréfál vidáman.

— Aztán miből élt idáig? — bátorkodom a kérdéssel.

— Észből, uram, észből! — hunyorgat bizalmasan s tovább csintalankodik Julival.

— Nagy kutya lehetett, Gergő bácsi, fiatal korában! — irigykedem.

— Én nem, hanem a leányok nem hagytak békén.

A kémény likán is belestek, csakhogy láthassanak, — feszíti a melle száraz csontboltozatát. — Dehát ezt hagyjuk!

Én úgy tudom, hogy a kémény likán mindössze egy kutyát ejtettek a nyakába a legények, mert elaludt a guzsalyasban a góc alatt. Dehát ezt hagyjuk! Maga is csak a barátkozásért, bizalomkeltésért említi a szép szerelemmel való játszódásait. Hogy annál jobban összemelegedjünk, mielőtt előállana a kérésével.

— Hejh, szép idők voltak azok! — révül el. — Sokat tudnék beszélni róluk, ha volna ami jártassa a szót.

Arra céloz az öreg, hogy kínáljam meg, mert az ital jártatja a szót.

Jó ló hámban hízik, tehát tisztességesen Gergő bá elé teszem a szilvapálinkát.

— Jeges az üveg óldala s mégis elégeté a torkomat! — dicséri. — Valaha nekem is volt. Saját főzés. Kisüsti. De akkor még hatvan kapást állítottam ki. Itató cseberben vitték ki nekik az ételt a mezőre.

— Osztán hová lett az a szép birtok? Úgy tudom, hogy a telekkönyv nem tud róla.

— Arról nem es tudhat, mert az úgy volt, hogy mikor apám kivitt a határra megosztoztatni, rámutatott az egyik pántikára: „Ez a föld az enyém, jobb felől a Firtos Domokosé, balfelől a Péter Izsáké. Ha te két osztályt négy esztendeig nem jártál volna az oskolában, mind a kettőt megvettem volna. A két szomszéd föld tehát a tied. Aztán ügyesen gazdálkodjál rajtuk. A törökbúzát akkor vesd el, mikor a bogár bemászik a marha-ganajba! ... Nem is volt senkinek a faluban olyan gabonája, mint nekem, de engem nem is a disznók túrtak ki a határra, mint a mai híres gazdákat.

Ami sok, az sok. Mégse engedhetem, hogy ez a vén szamár teljesen bolondnak tartson. Már éppen le akartam kapni a tíz körméről, mikor az arcára téved a tekintetem s egyszerre megvilágosodik előttem, hogy ez az ember nem hazudik, csak álmodik. A föld örök szerelme beszél belőle, az olthatatlan vágy a föld után, amelyet a sors tőle megtagadott, mikor bitanggá, nincstelenné vetette az élet. Nem hazudik, csak él. Anélkül, hogy bárki tulajdonát bántaná, képzeletében a más földjén gazdálkodik. Reggel felkél, csordahajtáskor kiengedi az álombéli ökröket, lovakat, jószágot, este kaput nyit nekik, elsőnek szakítja le és tűzi kalapjába a születéstől még remegő kalászt, titokban magáénak jegyzi el a napszámba kaszált virágos füvet s a legszebb erdők neki zúgnak. A vágy nőttön-nőtt, a valóság pedig lassan hűlő testével együtt hervadt. Az élet nagy játékában így segített magán és — igaza van ... Valósággá varázsolja magának az örök vágyat és semmivel sem szegényebb, mint a gazdagok, hiszen övé már az egész világ. Mellette kimelegszik az én lelkem is és még biztatom is, hogy beszéljen, beszéljen, hiszen nem árt senkinek vele és olyan szép, ahogyan drága kedve felaranylik, kiül a szemeibe és átsüt a ráncos arcon. Nem afféle mogorva, százesztendős vénember ő, aki csak ül, ül naphosszat a kút-gárgyán és üresen néz maga elé, mint a fabuba. Kacagva emeli a poharat.

— Siessünk vele, mert ki tudja, esztendő ilyenkor ilyen jó pálinkát iszunk-e!

— Nem árt meg? — óvom az erős italtól. — Úgy hallom, hogy az utóbbi időben sokat ül a kocsmában ...

Kissé megrezzen a feddésre, feje meghajlik, mint a gondolkodó virág és felsóhajt.

— Ülhetek én már akárhol, mert engem már nem várnak haza!...

Bizony, asszony, család, minden elmaradt mellőle. — Ügy tudom, hat fia volt!

— Olyan, mint a tarka törökbúza. Egyik szebb a másiknál.

Mind meghaltak, vagy ahogyan ő olyan szépen mondja: „Egymás után szépen haza mentek".

— Már csak három él közölök.

— Dehiszen az előbb mondta, hogy mind ... mind elmentek.

Az öreg arc elkomorodik és szinte rosszalólag pillant rám:

— Az a három mégis él, mert a hazáért halt meg a nagy háborúban.

Egy képviselőnek ezt illenék tudni!

Különben hagyjuk. Nem nyúl az ember, hogy a megfutott nyomával mindig szembe üljön. Ami eltőt, az eltőt. El kell feledni. Az a szép, ami előttünk van az életben. Kicsit elszomorodott, de mindjárt tréfára fogja. Ne sajnálja őt senki, a gyásszát neki!

— Sajnáljuk meg inkább az üveget! Igyunk, hogy ne rágja az oldalát a pálinka!

— Ennek már nem sokat árt! — mosolygok, de újra töltök, mert arra céloz, hogy a jóbarát jobb a rossz testvérnél.

Most, hogy köztünk ilyen szépen kialakult a lelki barátság, előállhat a kérésével. Bár olyan szépen kibontotta magát, mint a gyóntatószékben, mégsem illik ajtóstól betörni a házba. Egyet-mást előbb ki kell még puhatolni. A szeme új fényt kap. Látszik, hogy most újra az esze dolgozik. Az ült ki a homlok két világfigyelő likába.

— Mondjon valamit maga is no, — kerít be a szóval, — mi újság az ország házában? Veszekednek-e sokat a képviselők?

— Hát... mit mondjak ... előfordul...

Mondhatok különben akármit, rám se ügyelít. Csak afféle mellélövés volt a kérdés. Sokkal nagyobb dolog érdekli őt. A miniszter úr.

— Ügy tudom, minden nap szoktak találkozni.

— Jól tudja! — egyezem bele, mert oda az egész tekintélyem, becsületem, ha kiábrándítom.

— Akkor jó, — nyugszik meg láthatólag, — mert egy levelet kéne neki személyesen átadni!

— Levelet? Miféle levelet?

— Hát, amit én írtam... a tehén dolgában!

— A ... tehén ... dolgában?

Feje csóválásával rosszalja az értetlenségemet, mintha azt mondaná: „Hogy lehet ilyen rossz fogalma egy képviselőnek?“ Némi leereszkedéssel világosítja meg az értelmemet :

— Tudja, — miután az a Fennvaló Isten igazságot tett, ha részben is s megadta érnünk, hogy mi magyarok találkozhassunk huszonkét esztendő után, — én is elhatároztam, hogy felhagyok a kisebbségi sorssal.

— Mit csinál?

Szinte mérgesen mondja:

— Felhagyok a kisebbségi sorssal s nem nevelem tovább az Irgalom Kutyáját!

Teljességgel nem értem, hogy mi az az „Irgalom Kutyája“, aminek a nevelésével ez a vén tekergő foglalkozik s csak akkor nyílik el a szájam, mikor megtudom, hogy Gergő bá a kisebbségi sorsban kutyát nevelt a vak koldusnak, hogy vezesse egyik faluból a másikba s amit így a Jézus nevében kaptak, azon hárman megosztoztak. Ez volt a tisztességes keresetük.

— Valamit csak ki kellett találnom! Valamiből csak élnem kellett!

— Hol az a levél — remegek meg.

Átadja és fojtott szorongással várja, hogy jól van-e írva, nem vall-e szégyent vele.

Hát akkorátusan megszerkesztette.

Ahogy illik, engedelmet kér a Miniszter Úrtól, hogy saját sorsán „lépésről-lépésre“ végigkalauzolhassa.

„Becsületes, ártatlan szegénember vagyok — írja.

— Födém egy lépés sincsen. A házamnál mindig a nincsen volt a legtöbb, pedig — amíg bírtam — erősdolgú ember voltam s nem sétáltam karon fogva küsasszonyokkal, mint a kicsi tiszteletes úr. Dehát a sok nyomorúság, haláleset s a küsebbségi élet kimelyesztett abból is, ami kevesem volt s most úgy állok, mint a szedett fa. Egyedül s öregen. Annyi kitartásom sincsen, hogy legalább egy fejőstehenet vegyek, amivel a gazdaságot elindítsam ...“

Odajutott, hogy még azt az ágyúgolyót is eladta káposztáskőnek, amelyet a háborúból emlékül hazahozott, de nem békételenkedik mégsem, mint a boldogult felesége, kinek a szájából, míg élt, egyebet sem hallott, mint hogy: „Felgyújtom a csűrt, a házat, még a hamvát is a levegőbe fújom s felakasztom magam, de nem kínlódom tovább másoknak.'*

Egyébiránt, ha erre jár a Miniszter úr, személyesen is meggyőződhetik, hogy milyen igazat ír Öreg Mónár Gergő. Akárki megmondja a faluban, mennyit kesergette, tántorgatta az élet, hányszor kényszerítette számadásra, de ő azért mindig erőshitű ember maradt s nem tért le az egyenes útról.

„Majd ha üt az óra s vissza kell mennem a nagy hallgatásba, — írja halhatatlan szépen — a pap nyugodtan odaírhatja nevem után: „Becsületes ember volt. Vajha mások is!" ...

Engedelmet kér a végén is, hogy egy rongyos tehén miatt alkalmatlankodik s úgy írja alá a levelet, hogy: „Kétségbeesett öreg Mónár Gergő a Benczédi" — ami inkább csak a levélzárás szokása miatt történik, mert Gergő bá igazán nincs kétségbeesve, biztos a maga igazában s inkább csak becsületből kérdi meg, hogy mit gondolok, lesz-e foganatja az írásának.

— A tehén bizonyos! — nyugtatom meg. A napokban úgyis dolgom van Udvarhelyen, a Zöldkeresztes Szervezet útján majd elintézem ezt az ügyet is.

•— Csak a borjút meg ne erőltetnék a hajtással! — esik gondba.