© Pogány Alex, 2024

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Borítótervező: Tabák Miklós

Szerkesztő/korrektor: Török Tünde

Nyomdai előkészítés: KFBook Design Stúdió

ISBN 978-615-826-104-3

Pitypang Kiadó, 2024

Felelős kiadó: Farkasné Pozsgai Anett

Bazsi, 2024

TARTALOM

Egy költői pálya kezdete

akkor

lét

rövid

Egy költői pálya kezdete

Elbeszélő vagyok. Közvetlen tapasztalataim vannak arról, hogyan jön létre a regény ötletéből maga a regény, a lezárt nagyepikai kompozíció. Ezzel szemben lírai ötleteim nincsenek, nem is voltak. Viszont szeretek verset olvasni, és vannak költő ismerőseim. Bámulattal figyelem őket, hogyan alakul ki kezük alatt a vers. Persze, versből sokféle van, ahogyan költői alkatból és poétikai stratégiából is. Másmilyen költői életút áll Simon Balázs alvilágot járó versmondatai vagy Borbély Szilárd halotti „pompát”, azaz ünnepélyes siratást felvonultató tragikus kompozíciói mögött (hogy két elhunyt barátomat említsem), mint ami Kovács András Ferenc virtuozitása mögül integet, vagy ami Térey János sanzonszerű futamait váratlanul komorrá és monumentálissá teszi (hogy további kettőt mondjak).

Mindig ez jut eszembe, amikor tanúja vagyok, hogy egy pályakezdő költő rászánja magát első kötete közreadására. Most éppen Pogány Alex. Milyennek láthatjuk? Milyen költői törekvéseket észlelhetünk itt olvasható verseiben? Hát, például: az önmegszólító vers egy szokatlan változatát alkalmazza. Nem a teljes egójához fordul oda, hanem csak egy-egy aspektusához: „megvagy, indulat”, mondja, és: „kísértés, látlak, gyere elő”, továbbá: „együttérzés, mutasd magad”. Ezek nem a lírai hőst érintő külsődleges hatások, ez bizony maga a lírai hős. Pogány Alex tehát arra törekszik, hogy részekre ossza és önmagán kívülre helyezze lírai énjét.

A szétosztódást erősíti a „különleges vagyok”, „közhely vagyok” és „köpönyegforgató vagyok” hármassága, vagy az olyasféle paralelizmus, mint ez: „üveges szemmel nézek az üveg fenekére”. Nem szólva erről az egyszerre triviális és kétértelműségében vakmerő állításról: „pogány vagyok” (kisbetűvel, mert a kötetben nem fordul elő verzál).

A költői digresszióban a hedonizmus is fenyegetővé válik. A „jó bor” és a „príma bélszín” fogyasztása a személyiség önfelszámolását jelenti: az „ínyenc démonok” lakomáján a lírai hős végül azt veszi észre, hogy „elfogyok, semmi nem marad belőlem”.

Ebben a szétosztódásban nem a minőségjelzők, hanem a birtokos szerkezetek hordják a súlyt, ezek válnak metaforikussá. Szó van például a szándék lováról. Csakhogy ennek meglovaglása maga is szándék: „próbálja megülni a szándék lovát”. De akad a kötetben „önuralom gyertyája” is, amely „végigégett”. És „a farkaséhség terítetlen asztalán / táplálék a szűken mért dicséret”.

Fölösleges volna jóllakatni a farkaséhség gyötörte lírai hőst. Bőven elég, ha felhívom az olvasó figyelmét erre a nagy energiákat mozgató, ugyanakkor szenzibilis költői hangra. Utalva a kötet vége felé olvasható gyorsvonat-versre, azt ajánlom Pogány Alexnek: mindig, minden versedben hozd meg az alapvető költői döntést. Mozdonyvezető légy, ne pedig vonat. Legjobb tudásod szerint vidd el a szerelvényt a célállomásra. Biztos kézzel szórd szét a költői egót, hogy szükség esetén ugyanilyen biztos kézzel egyesíthesd. Egy régebbi költő szavával: vezényeld a költészetet!

Buda, 2024. szeptember

Márton László

akkor

kissrác korunkban egyszerűbb volt megélni az életet

a bőrt rúgtuk szüntelen, nem vettük számba az éveket

nem három napig tartott minden csoda

történetünk nem volt orosz regénybe illő, csupán nyári

anekdota

felnőni törvényszerű semmiségnek tűnik

annak lenni azonban, míg az elfojtott düh és félelem

felgyűlik

feladvány kézikönyv, garancia és megfejtés nélkül

az ámítás lát mindennap vendégül

az akkor nem volt jobb, a most nem rosszabb

az élet magával hullámszerűen elsodorhat

az idő szakokat oszt szét

gondolatok akadnak fenn az észjárás peremén

az örök körforgás nem lazít

sérült lelkeket az elmúlásba taszít

lét

nyomaszt a múlt

fáraszt a jelen

a jövő kiszámíthatatlanul jelentéktelen

fáj az élet

riaszt a halál

a kettő bennünk egymásra talál

az idő az egyetlen gond

a többi csak macera

tűt keresünk egy kazal feleslegben

közben görcsösen kapaszkodunk a kedély foszlányaiba

rövid

az élet túl rövid ahhoz, hogy:

az ember embertelenül éljen

állandóan a farkastól és az azt kiáltóktól féljen

ne jó bort igyon és príma bélszínt egyen

terheket önzetlenül a nyakába vegyen

a pénzt válassza istenének

a halál kardinális szerepe legyen végzetének

ne érintse meg mélyen a szerelem legalább egyszer

tönkretegye a mindenható, mindenkori rendszer

elkerülje a szeretet és a nők ölelése

ne varázsolja el a művészet közvetlen közelsége

tengeri betegen egyensúlyozzon süllyedő hajójában

azzal foglalkozzon, hogy milyen rövid is az élet valójában