Tartalomjegyzék

~ 1. fejezet ~

~ 2. fejezet ~

~ 3. fejezet ~

Sükösd Tünde

Jamaica

Sükösd Tünde: Jamaica

©Sükösd Tünde

Szerkesztette: Simon Tamás

Korrektúra: NeylaGrey

Borító festmény: Szabó László

https://www.facebook.com/szabolaszlofesto/

Borítófotó: Gerlecz László

https://www.facebook.com/Gerleczphoto/

Borítóterv: Ashley Redwood

https://www.facebook.com/ashleygraphx/

Szerző facebook oldala:

https://www.facebook.com/sukosdtundeszerzoioldala/

Kitalált történet. Bármiféle egyezés a valósággal csupán a véletlen műve.

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2021.

epub ISBN: 9786156373366

mobi ISBN: 9786156373373

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

~ 1. fejezet ~

Jamaica, jövök!

„Pókerparti!

Mindenkit szeretettel várunk 2011. november 13-án a Babilon Sörözőbe, ahol immáron második alkalommal rendezzük meg a nagy Jamaica Pókerpartit. Jelentkezni személyesen lehet a verseny előtti napig, azaz november 12-ig a Babilon Sörözőben. A fődíj egy kétszemélyes jamaicai út két hétre, teljes ellátással, amelyet a Jamaica Tours ajánlott fel. A második helyezett két hétig ingyen fogyaszthat el napi tíz üveg sört a Babilonban, míg a 3. helyezett szintén két héten át napi öt üveg sörre a vendégünk. A nevezési díj 50 000 Ft. Szeretsz pókerezni? Érzed a reggae ritmusát? Kimozdulnál kicsit? Akkor gyere, és nyerj! November 13-án meghívunk minden versenyzőt egy üveg sörre. Itt a helyed!”

„Ez elég meredeken hangzik. Jamaica? Hm, tetszik az ötlet. Póker... imádok pókerezni, és annyira nem is vagyok rossz benne. 50 000 a nevezés… és ha elbukom ezt az összeget? Miért buknám el? 50 000 Ft-ból két hét Jamaica... Nagyon, de nagyon csábító ajánlat. Pláne télen. Ilyenkor kevesebb a meló is, no meg százszorta nagyobb kincs egy kis napsütés és tengerpart, mint nyáron.”

Ezek a gondolatok kavarogtak Levente fejében, miután elolvasta a hirdetést, amit egyik ismerőse osztott meg a Facebookon. Közben bezárta a böngészőt és átadta a helyet a már tűkön ülő anyjának.

– Nem értem, mi tartott eddig. Biztos nekiálltál valakivel chatelni! – nézett Levire szigorú tekintettel.

– Még te dumálsz? Öt percet ültem itt, és neked máris elvonási tüneteid vannak. Tiszta függő vagy! El kéne menned valami elvonóra.

– Még hogy én függő? Kikérem magamnak. Egész nap főztem, mostam, takarítottam. Mire ide tudtam volna ülni, megjöttél és idetelepedtél.

Levi erre szótlanul csóválta a fejét, majd elővette a zsebében lapuló cigisdobozt és a bejárati ajtó felé vette az irányt, magában nyugtázva, hogy az anyjával nem érdemes veszekedni, mert sosem látná be, hogy nincs igaza. Kilépett az ajtón, s érezte, ahogy a friss szellő megérinti az arcát. „Az ősz illata” – gondolta, és meggyújtotta a cigit, majd szépen lassan elszívta, közben ismét arra gondolt, milyen jó lenne eljutni Jamaicába.

Levente és testvére, Olivér az apjuk vállalkozásában dolgoztak. Levi kőművesként, Oli pedig burkolóként. Szerették a munkájukat, de estére mindig rendesen elfáradtak. Az öreg bizony nem nagyon tett ki magáért, amikor fizetésre került sor. Nem sokkal kaptak több pénzt havonta, mint a minimálbér.

Somodorban éltek anyjukkal, aki apjuktól már tíz éve elvált. A szülők jó viszonyt ápoltak egymással; ha összefutottak, mindig beszélgettek is kicsit, de sosem keresték egymást. Olivért nem igazán viselte meg szülei válása. Szinte már felnőtt fejjel élte meg azt. Ellenben Levente megszenvedte azokat az éveket. Bátyja szerencsére mellette állt már akkor is, és kizökkentette az otthoni gondokból. Mindenhová magával vitte öccsét, igazi jó testvéri viszony volt közöttük.

***

Másnap reggel Levi nagyon nehezen ébredt. A telefonból áradó zene most cseppet sem hatott rá nyugtatóan, sőt. Annyira ideges lett, hogy csukott szemmel csapkodta a mellette tehetetlenül fekvő készüléket.

– Már megint reggel van, a kurva életbe! – motyogta a párnájába nyomott arccal, aztán erőt vett magán és felült az ágy szélére.

– Bassza meg, el akarok menni Jamaicába! – kiáltott fel. Nem hitt benne, hogy ez megtörténhet. Nem tudta elképzelni, hogy két héten át akkor kel, amikor akar, nincs meló, nem idegesíti senki, nincs veszekedés, sehol egy ásó, kalapács vagy vödör, és még egy lapátot sem kell a kezébe fognia. Túl szép volt, hogy igaz legyen, mégis egyre jobban égett benne a vágy, hogy megszerezze magának ezt a kis vakációt.

Az elmélkedésből a telefonja csörgése zökkentette ki, amit az előzetes csapkodásokkal szundira állított. Unott arccal rápillantott és kinyomta. Pár percig még ücsörgött ott, amikor lentről meghallotta a bátyja hangját.

– Levi, igyekezz, tizenöt perc és indulunk.

– Jó-jó, megyek már! – kiáltotta vissza kedvetlenül. Bevánszorgott a fürdőszobába, megmosta az arcát, megtörölközött, majd a tükörbe nézve nyugtázta: rövidnek bizonyult az éjszaka. Barna raszta tincseit egy hajgumival lófarokba kötötte, majd fogat mosott. Álmos barna szemeit kezdte kevésbé bántani a lámpa fénye.

***

– Mi a fenén gondolkozol ilyen komoly képpel, ember? – kérdezte Oli Levit, aki gondolataiba feledkezve bambán nézett maga elé.

– He? Honnan veszed, hogy akármire is gondolok, és nem csak bámészkodom?

– Aki bámészkodik, az nem néz ilyen meredten a semmibe – jelentette ki Oli, és közben leült mellé a padra.

– Igazad van. Gondolkodtam…

– Min? Csak nem egy csaj jár a fejedben? – jelent meg egy félmosoly az arcán.

– Nem.

– Akkor? – vágott meglepett arcot az idősebb fivér.

– Jamaica…

– Te részeg vagy, öcskös?

– Nem, ne legyél már hülye! Tudod, szeretek pókerezni.

– Már bocs, de te ültél itt elbambulva, most meg összevissza beszélsz, és még én vagyok a hülye? Jó lenne, ha elmondanád, mi a helyzet, mert nem vágom.

– Lesz novemberben egy pókerverseny a Babilonban. A fődíj egy kétszemélyes jamaicai út két hétre, teljes ellátással. 50 000 a nevezési díj. Ezen gondolkodtam.

– Ez rohadt jól hangzik! – lelkesedett fel Oli.

– Szerintem is.

– Akkor meg mi a baj? Nincs lóvéd?

– De, van, csak mi lesz, ha nem nyerek? Kidobok 50 000 Ft-ot, amiért mellesleg nem keveset kell dolgoznom.

– Már miért ne nyernél? Gondolom, nem lesz sok jelentkező, és mindketten tudjuk, hogy nagyon jó vagy pókerben. Ennyit tuti megér. Ne hagyd ki szerintem. Persze a te bajod.

– Azt hiszem, kicsit még gondolkodom. Nem akarom elsietni.

– Van időd, még az októbert tapossuk. Most pattanj fel és munkára, mert kell az a bizonyos 50 000.

– Oké, megyek. Kösz a tanácsot, tesó!

– Bátorság! Na, adj egy szál cigit, aztán már le is léptem, vár rám a konyha és a járólapok!

Mindketten rágyújtottak, és elindultak a dolgukra.

***

Néma csend honolt a Volkswagenben hazafelé. Levi csak bámult ki az ablakon a gondolataiba temetkezve. Oli megelégelte öccse bamba képét. Előkapart egy CD-t a kesztyűtartóból és bedobta a lejátszóba. Testvére még mindig semmiféle életjelet nem adott, azt leszámítva, hogy nagyritkán pislogott egyet. Megszólalt a zene, amit elég hangosra állított, így Levi riadtan ébredt fel az átmeneti kómájából.

– Szólhattál volna, hogy zenét fogsz hallgatni, baszod!

– Sajnálom! Kb. tízzel mentünk, mert az előtted lévő kesztyűtartóból horgásztam ki a CD-t, de te persze ebből semmit nem vettél észre.

– Jól van, na!

– Gondolatban már Jamaicában ülsz a tengerparton, igaz?

– Hát… igen. Mármint nem, illetve de, habár…

– Mintha kissé bizonytalan lennél, vagy mégsem? – mosolygott Oli elégedetten azon, hogy megfejtette, mi jár Levente fejében.

– Csak egy egészen picit, egy hangyafasznyit.

– Szegény hangya – gondolkodott el Oli hangosan, majd mindketten felnevettek. Pár másodpercnyi hallgatás után Olivér ismét hangot adott gondolatainak – Szerintem ezen ne agyalj tovább. Jelentkezz!

– Nem akarok belefutni valamibe, amit aztán megbánnék.

– Mióta vagy ilyen megfontolt, öreg? Már bocs, de azt hiszem, hogy te nem vagy normális, ha ezt kihagyod.

– Jó, azt hiszem, igazad van. Csak a lóvé miatt nem mindegy. Ez az, ami visszatart. Jó lenne az másra is.

– Mire? Két hét Jamaica. Tudod te, mi pénz lenne saját zsebből finanszírozni egy ilyen utat két fő részére? Mi a fene kell még neked?

– Mit tudom én. Az az igazság, hogy a kudarctól is tartok – vallotta be Levi.

– Na, akkor most szépen hazamegyünk, kajálunk, megnézed a neten, hogy mikortól lehet jelentkezni, én addig letusolok. Aztán te is zuhanyozol, ha pedig lehet már, akkor elmegyünk a Babilonba és beadjuk a jelentkezésed – jelentette ki Oli.

– De…

– Semmi de. Egyszer az életben hallgass rám!

– Még nincs pénzem rá, majd fizetés után.

– Vedd úgy, hogy előkarácsonyi ajándék, oké?

– Komolyan mondod?

– Nem, csak szopatlak. Élvezem, ha szenvedsz. – Levi döbbent arcát látva Oli elnevette magát. – Igen, komolyan mondom.

– Hát, köszönöm szépen! – bökte ki hatalmas vigyorral az arcán Levente.

– Nagyon szívesen.

Ahogy hazaértek, Levi futott a géphez, ahol szokás szerint az anyja ült. Most azonban ez cseppet sem húzta fel. Higgadtan szólt hozzá.

– Szia. Anyu, kellene a gép egy percre. Semmi több, ígérem.

– Szia. Jó, de mi ez a nagy rohanás?

– Semmi, majd elmondom.

– Rendben van. Csak nem valami lány van a dologban?

– Miért hiszi mindenki ezt? Nem. Majd elmondom, viszont most sietek.

– Oké. Na, kilépek gyorsan, és már át is adom a terepet.

– Köszi.

– Nincs mit.

Rákeresett a hirdetésre. „Jelentkezni személyesen lehet a verseny előtti napig, azaz november 12-ig a Babilon sörözőben.”

Remek, akkor már ma lehet menni – nyugtázta magában, aztán felment a szobájába tiszta ruhákat keresni. Nagyon izgatott lett. Bekapcsolta a TV-t, hogy kicsit elterelje a gondolatait. Kapcsolgatott a csatornák közt, de semmi érdekeset nem talált, ezért úgy döntött, lemegy cigizni. Mikor bejött az udvarról, Oli még a fürdőben volt. Elindult, hogy ismét végigpásztázza a tévécsatornákat. Leült az ágy szélére, felemelte a távirányítót, amikor hangos kiabálásra lett figyelmes.

– Szabad a fürdőszoba!

– Oké! – felelt hangosan, közben kikapcsolta a televíziót.

– Na, lehet ma menni? – kiáltotta Oli.

– Igen.

– Szuper!

– Fiúk, ne kiabáljatok! – szólt bele az anyjuk.

– Jó’ van, na – adták rá a választ egyszerre.

***

Jó hangulat uralkodott a kocsiban. Zenét hallgattak, beszélgettek. Hamar odaértek a Babilon Söröző előtti kis parkolóba, ahol nem sok jármű ácsorgott, hisz’ elég ritka, hogy valaki autóval menjen el inni. A srácok kipattantak a metálzöld kocsiból és besétáltak az ajtón.

– Hali! – köszöntek mindketten.

– Hello! Mit adhatok? – kérdezte a pultos férfi.

– Jelentkezni szeretnék a pókerversenyre.

– Oké, íme a jelentkezési lap. Ezt kell kitölteni, aztán ebbe a dobozba itt beledobni.

– Rendben. Kérhetnék egy tollat?

– Még szép. Tessék – felelte a pultos vigyorogva.

– Köszönöm – bólintott Levi hálásan, majd tekintetével gyorsan átfutotta a jelentkezési lapot.

– Fogyasztotok is valamit?

– Két kólát kérnénk.

– Te miért nem iszol sört? – bökte oldalba Oli a testvérét.

– Azért, mert te vezetsz, és nem ihatsz.

– Nyugodtan sörözz csak.

– Nem akarom, hogy megkívánd. Majd otthon iszunk. Oké? – mondta Levi, majd felvette a pulton heverő tollat.

– Ahogy gondolod.

Levi kitöltötte a nyomtatványt. Öt perc volt az egész. Összehajtogatta, és bedobta a dobozba. Elkortyolgatták a kóláikat és hazaindultak.

Az út még jobb hangulatban telt. Szólt a zene és közben énekelgették kedvenc dalaikat. Mikor hazaértek, még bedobtak pár sört, ahogy azt tervezték is.

– Holnap sok melónk lesz. Neki kell állnom Ferivel a fürdőszoba járólapozásának – jelentette ki Oli.

– Hé, nekem is szükségem lenne segítségre! Egyedül mégis hogyan cserélem ki a kisszoba ajtaját? – csattant fel Levi.

– Na jó, mit szólsz hozzá, ha segítünk neked kiszedni a falból a régi ajtót, aztán én nekiállok a fürdőnek, de Feri kever nekem ragasztót? Aztán utána együtt beteszitek az új ajtót a helyére.

– Legyen – ásított nagyot Levi.

Nem sokkal később eltették magukat másnapra. Hiába, a kemény fizikai munka minden este hozzásegítette a fiúkat, hogy ne kelljen őket álomba ringatni.

***

Másnap ismét dolgozniuk kellett, mint ahogy azt minden hétköznap tették. Levi már az óracsörgés előtt fenn volt. Mosolyogva bámulta a plafont. Ahogy megszólalt a telefon, azonnal elkezdte énekelni az ébresztőként aktuálisan beállított számot. Kikapcsolta, majd készülődni kezdett. Mire Oli kiabált volna, hogy tíz perc és indulnak, Levi már a kabátját húzva battyogott lefelé a lépcsőn.

– Mehetünk.

– Már csak ezért megérte az 50 000 Ft – nevetett fel Oli.

– Haha, nem kell beszólogatni. Na, haladjunk – válaszolt kissé morcosan bátyja piszkálódására Levi.

– Jó, csak hozom a kabátom.

– Addig elindítom a kocsit, te kis álomszuszék – adta vissza testvérének az előbbit.

– Az elmúlt két évben minden reggel én keltem fel korábban. Nem hiszem el, hogy egyszer te vagy a gyorsabb, és már rögtön beszólsz nekem…

– Nem kell úgy mellre szívni, csak vicceltem.

– Ajánlom is!

– Álomszuszék! – Hangosan felnevetett, és menekülőre vette az irányt.

– Állj meg, te kis szemét! Most megverlek!

Mire kiértek a kocsihoz, már elszállt a harag, és Oli nevetve bokszolt be egyet az öccse vállába, aki ezt nem vette zokon. Mindketten beültek az autóba.

– Azta, milyen hideg van ma reggel – dörzsölte össze kezeit Oli.

– Nem ver a víz engem sem. Nem csípem ezt az időjárást – didergett Levi.

– Ja, jobban bírnád a jamaicai klímát, mi? – Arcán mosoly jelent meg, és a testvérére pillantott.

– Szerintem meg tudnék barátkozni vele.

– Te tudtál aludni?

– Azt nem mondanám. Egész végig csak forgolódtam.

– Én is így vagyok vele.

– Tényleg? Miért?

– Mert annyira szeretnéd, és tudom, hogy meg is érdemelnéd, hogy eljuss Jamaicába.

– Kösz, tesó. De ugye tudod, hogy velem jössz, ha nyerek?

– Mi? Én? – kérdezte meglepődve Oli.

– Naná! Miért, mit hittél, kit viszek magammal?

– Nem tudom, arra gondoltam, valamelyik haverodat akarod elhívni.

– Dehogyis! Te neveztél be, te biztattál, te vagy a testvérem. Még szép, hogy ha megnyerem, akkor te jössz velem. Neked legalább annyira kijár a pihenés, mint nekem.

– Ő, hát köszönöm.

– Talán nincs kedved, vagy mi a baj?

– De, nagyon is! Csak meglepődtem. Most már nyerned kell, tesó!

– Igyekszem!

A munkaidő aznap nagyon gyorsan telt. Mindketten annyit nevettek, mint máskor egy hét alatt. Ez így ment egészen a verseny napjáig; akkor ugyanis mindkettőjüket utolérte a rettegés.

Az elmúlt pár hétben minden egyes nap úgy indultak neki a melónak, hogy nyerni fognak novemberben, és két hétig látni sem fogják a javítandó házakat. Ez a nap azonban valahogy más volt. Bizonytalanság lett úrrá mindkettőjükön, viszont egyikük sem merte közölni ezt a másikkal. Nem akarták megbántani egymást, így aztán próbálták leplezni félelmeiket.

Munka után hazafelé kínos csend uralkodott a kocsiban, amit végül Oli tört meg.

– Izgulsz?

– Kicsit.

– Aha. Én is, de kérlek, ne haragudj érte. Nem azért van, mert azt hiszem, hogy nem megyünk Jamaicába, csak tudod, ez nagyon nagy szó. Soha nem gondoltam volna, hogy egyszer karnyújtásnyira kerülök ahhoz, hogy odautazhassak – eredt meg Oli nyelve.

– Én megértem. Hidd el, fel sem tudom fogni, hogy ma este minden eldől. Félek, hogy elbaszom az egészet, aztán jöhetünk haza melózni mínusz 50 000-rel.

– Figyelj, végül is benne van ez is a pakliban, de ne feledd, te tényleg jó pókeres vagy. Nem szabad félned. Magabiztosnak kell mutatnod magad. A többieknek nem fog menni. Neked igen. Tudom, hogy te képes vagy rá. Pont ezért fogsz te nyerni, csak neked is hinned kell benne.

– Majd a versenyen kiderül.

Otthon gyorsan összekapták magukat, és már indultak is a Babilonba.

Mikor odaértek, leültek egy padra és vettek maguknak egy-egy sört. Mivel Oli volt a sofőr, természetesen alkoholmenteset ivott, amit cseppet sem szeretett, viszont most nem csúszott volna le a cukortól már-már ragacsos érzetet keltő üdítő a torkán. Energiaitalra meg nem volt szükség. Így sem tudta, hogyan fogja vissza a rengeteg energiát, félelmet, ami megszállta pár órája a fejét.

– Ne feledd: csak maradj magabiztos és nyugodt!

– Jelenleg egyik sem vagyok, de azért kösz.

– Annak kell lenned, én is az vagyok – mondta elcsukló hangon Olivér.

– Azt hallom… – Egymás szemébe néztek és hangosan felnevettek.

– Idd a sört, mert megmelegszik, úgy meg semmit nem ér.

– Figyelem, figyelem! – szólalt fel a rendezvényszervező – Hamarosan kezdődik a játék, egészen pontosan 15 perc múlva. Addig elmondom, hogyan fog zajlani. Először is köszöntök mindenkit, aki minket tisztel meg jelenlétével, játékával ma este, itt a Babilon sörözőben! 26 játékos jelentkezett a nagy pókerviadalra. Öt asztalnál fog zajlani a játék. A döntőt az öt asztal legjobbjai játsszák majd. Értelemszerűen lesz 4 db 5 személyes, és egy darab 6 személyes asztal. A szabályok a jól ismert Texas hold’em pókernek megfelelőek. A játék „selejtezője” két órán át tart. Az idő leteltével a legtöbb pénzzel rendelkező játékos mehet az asztaloktól a döntőbe. A legügyesebb versenyzők kis szünet után ismételten két órás játékrészben csapnak össze a fődíjért. Az nyeri meg a jamaicai utat, aki a döntőben is a legtöbb zsetonnal rendelkezik a két óra elteltével. Mindenkinek jó szórakozást, és ahogy mondani szokás: egy kalappal!

– Tizenöt perc, és kezdődik.

– Igen. Most vagyok csak igazán ideges.

– Vegyél egy nagy levegőt, és szép lassan fújd ki. Meg kell nyugodnod. Tudod mit? Gyere ki egy cigire.

– Legyen, menjünk.

***

– A játék pedig most kezdetét veszi! – mondta a szervező.

Az első félórában Levi a középmezőnybe került. Egyáltalán nem volt magabiztos és cseppet sem tudta higgadtnak mutatni magát, amit a játékostársai ki is használtak. Persze hasonló tünetek náluk is fennálltak.

Egy óra elteltével második helyre tornázta fel magát, ami kicsit megnyugtatta, és az önbizalmának is jót tett. Félórával később még mindig a második helyen toporzékolt. Eszébe jutottak bátyja szavai. Erőt vett magán, és szépen lassan az egyébként korántsem mondható jó lapokkal közelíteni kezdett az élen álló játékoshoz. Tíz perc volt hátra a selejtezőből. Egyre nagyobb erőfeszítést kellett tennie a nyugalma megőrzéséért. Két perccel a vége előtt átvette a vezetést.

„És vége! Lejárt az idő. A döntőbe jutottak pedig:

1-es asztal: N. Ferenc

2-es asztal: K. Róbert

3-as asztal: Sz. Levente

4-es asztal: L. Béla

5-ös asztal: H. János

Tizenöt perc szünetet adunk a játékosoknak, aztán egy mindössze két órás játékrésszel eldöntjük, ki utazhat Jamaicába másodmagával.”

– Levi! Nagyon jól játszottál! Gratulálok! – örült testvére sikerének Olivér.

– Uh, köszi! Az ellenfelek milyenek a többi asztalnál? Vagy nem figyelted őket?

– Elsősorban rád koncentráltam.

– Oké, akkor majd kiderül.

– No meg innen nem sokat látni az egészből. Tudod, nem lehet közel menni az asztalokhoz – mentegetőzött Olivér.

– Jaja, jól lezárták azt a részt – helyeselt Levente.

– Ez nem is baj. Így tisztább a játék.

– Az biztos.

– Na, igyál valamit gyorsan.

– Oké, aztán már mehet is a játék.

– Bízz magadban! – mondta Oli.

– Úgy lesz!

„A mindent eldöntő döntő pedig kezdetét veszi… most!”

Az első félórában fölényes előnyre tett szert Levente. Oli nem akart hinni a szemének, ahogy a többi játékos sem. Tíz perccel a vége előtt már mind a négy ellenfele feladta a harcot, így Levi tulajdonképpen akadályoktól mentes úton sétálhatott be a célba, mivel versenyzőtársai helyzete csak rosszabbodott.

„A játéknak vége! Nagy tapsot kérek ennek a fiatalembernek. Levente nyerte a jamaicai utat!”

„Hogy mi? Én ezt most tényleg megnyertem? Ugye ez csak vicc? És ilyen simán ment? Ezt nem akarom elhinni. Lehetetlen. Tuti megint álmodom, aztán megszólal a telefonom, és én idegesen és csalódottan csapkodom majd. Vagy nem? Most tényleg nyertem?” – gondolta magában Levi, miközben jobb kezét a magasba emelték, és a kocsmában mindenki neki gratulálva tapsolt.

Ellenfelei kezet fogtak vele, aztán jött egy férfi és átadta a nyereményét: egy borítékot, amiben a repülőjegyek és egyéb dokumentumok lapultak. Arra eszmélt fel, hogy vaku villanását látta. Egy megyei laptól tolakodott oda hozzá egy újságírónő, és rögtön elkezdte faggatni:

– Először is gratulálni szeretnék. Milyen érzés megnyerni egy ilyen versenyt? Mit gondol erről?

– Hogy én? Leginkább azt, hogy hol van a tesóm – nézelődött a tömegben, de nem találta sehol.

– De milyen érzés, hogy ön nyerte meg a jamaicai utat?

– Nagyon jó, egy álmom vált valóra. Hol a testvérem?

– Kivel fog utazni?

– A bátyámmal, már ha megtalálom még ma. Legyen szíves kiengedni!

Azzal félretolta a nőt, és elindult a tömegben az ajtó felé. Sehol nem látta Olit, ezért úgy döntött, megnézi, hátha kint van. Milyen jól gondolta! Olivér remegő kézzel gyújtott rá épp.

– Engem meg sem kínálsz?

– Jaj, dehogynem! Gratulálok, öregem! Megnyerted!

– Igen, és ezt neked köszönhetem. Megyünk Jamaicába! – kiáltott fel Levi örömittasan.

– Jamaica, vigyázz, mert jövüüünk! – harsogta Oli.

– Most menjünk haza.

– Miért? Nem akarsz inni? Meg kell ünnepelni a győzelmet!

– Majd otthon, veled együtt.

– Oké, induljunk. Nagy voltál, tesó.

Hazafelé úton Levi vagy tízszer megkérdezte, hogy tényleg nyert-e, vagy csak álmodta. Aztán eszébe jutott még egy fontos kérdés, miután már megbizonyosodott, hogy a nyereményt tartja a kezében.

– Hallod, ezt hogyan mondjuk el apánknak?

– Hm, ez jó kérdés. Hát közöljük vele, hogy két hét szabadság, és csá!

– És ha nem enged el minket?

– Miért ne engedne?

– Mert utálja, ha pókerezem, és ezt ott nyertem.

– Te is tudod, hogy nem ilyen kőszívű.

– Bízom benne. Holnap reggel az lesz az első, hogy elmondjuk neki, oké?

– Természetesen. De ma este előbb még iszunk egy „keveset” – kacsintott testvérére. – Mit szólsz hozzá?

– Benne vagyok.

***

Reggel a srácok úgy aludtak a konyhaasztalra dőlve, mint két jóllakott óvodás. Az anyjuk tíz órakor vette észre, hogy fiai nem mentek dolgozni, sőt tulajdonképp sehová nem mentek.

– Ébresztő! Elkéstetek!

– Hmm? – nyögte ki nagy nehezen Oli.

– Mondom, ébresztő! Nem kéne dolgozni mennetek?

– De, és megmondjuk apunak… – szuszogta Levi.

– Mit? – kíváncsiskodott a nő.

– Hát hogy… Basszus, Levi, ébredj! Elkéstünk! – kiáltott fel Oli az órára nézve.

– Jamaicaaaaaa!

– Nem! Munka! Hallod? Ébredj, mert apu nagyon pipa lesz!

– Miért, mennyi az idő? – dörzsölgette a szemét és pillantott rá órájára az akkor már nem az asztalon támaszkodó srác. – Mi? 10 óra van? Futás!

– Nem kell úgy rohanni, már elkéstetek, tök mindegy!

Ezt a mondatot már nem hallották. Bepattantak az autóba, és mint az őrültek, elindultak.

– Ezt most nagyon nem kellett volna. Ráadásul a fejem is fáj.

– Nekem is, nem kicsit. Hát, majdcsak kiengeszteljük valahogy. Nyugi, elenged minket!

– Nem vagyok én ebben olyan biztos.

***

– Sziasztok! Miért késtetek? – kérdezte szigorú arccal az apjuk, Péter.

– Szia! Elaludtunk, ne haragudj!

– Jó, rendben, semmi baj. Majd levonom a fizetésetekből. Már csak egy kérdésem lenne. Ez mi? – dobta le az asztalra a fiúk elé az aznapi újságot a címlapon Leventével, és kezében a nyereménnyel.

– Ezt akartuk elmondani. Nyertem.

– Szóval Jamaica? – húzta fel szemöldökét Péter.

– Igen, feltéve, ha kapunk szabadságot.

– Kapunk? Te és Oli? Vagy mi?

– Igen. Mi ketten.

– Még meglátom – mondta közömbös arcot vágva. – Vicc volt! Gratulálok, fiam! Büszke vagyok rád! Mikor indultok?

– Hú, köszönöm. Hétfőn száll fel a repülő.

– Rendben van, de most munkára! Feri már így is ki van akadva rátok, hogy egész reggel güriznie kellett helyettetek.

– Persze, megyünk.

***

Aznap este, miután hazaértek, Levi ismét kibontotta a borítékot és nekilátott ezúttal alaposan átolvasni annak tartalmát. Megtudta, hogy Montego Baybe fognak utazni, azaz Jamaica második legnagyobb városába. Mivel közvetlen járat nincs Magyarország és Jamaica között, ezért át kell szállniuk Amsterdamban, valamint Panamában. Egy helyi háromcsillagos szállodában foglaltak nekik szobát teljes ellátással. Csak az esetleges egyéb kiadásaikat kell nekik finanszírozni. A mellékelt útmutatóból arra is fény derült, hogy néhány oltást még felvehetnek, mielőtt repülőre szállnának. Útlevelet nem kellett csináltatniuk, az még érvényes volt, s mivel 30 napnál tovább nem szándékoztak Montego Bayben maradni, így vízumkérelmet sem kellett beadniuk. Csupán némi költőpénzre volt szükségük az útra.

A napok viszonylag gyorsan és sok munkával teltek. Kénytelenek voltak egy csomó túlórát is bevállalni, hogy ne legyenek majd akkora lemaradásban, mire visszajönnek a nyaralásról.

***

– Holnap indulunk. Összecsomagoltál már, Levi?

– Aha, nagyjából. Remélem, semmi nem marad itthon, ami esetleg fontos lehet.

– Bízom benne. Nem lett nagy csomagom. Mutasd, neked mekkora táskád van!

– Kicsi. Nem sok cuccot viszek magammal, szinte csak ruhákat.

– Ja, én is így pakoltam. Akkor jó.

– Az egyetlen rossz dolog ebben az egészben az a rohadt sok túlóra volt – huppant le a testvére ágyára Levente.

– Szerintem is, viszont ennyit megért.

– Egyértelműen.

– Végre nyugalom, csend, béke. Már nagyon várom, hogy csak úgy legyek, és ne kelljen tennem semmit sem – ült le Oli Levi mellé.

– Nekem mondod? Azt hiszem, ez lesz életünk legjobb két hete – mosolygott elégedetten.

– Szinte biztos vagyok benne.

– Na, én most elteszem magam holnapra. Hány órakor indul a buszunk? 5:30?

– Majdnem, a menetrend szerint 5:29-kor. Azzal be Kaposvárra, aztán a 6:30-assal megyünk Budapestre.

– Egy utolsó korán kelés.

– Jaja, akkor reggel találkozunk. Jó éjt!

– Neked is!

A srácok anyja furcsállotta, hogy fiai már kilenckor elmentek aludni, de fogalma sem volt, mi ennek az oka, ugyanis azóta sem mondták el neki, hogy mi történt. Újságot nem olvasott, így aztán másnap reggel eléggé meglepődött, mikor fiai utazótáskákkal elindultak negyed hatkor kifelé az ajtón.

– Hova mentek? – kérdezte csípőre tett kezekkel.

– Jamaicába.

– Mi? És nekem nem is szóltatok?

– Basszus, Levi, nem beszélted meg anyuval? – kérdezte Oli.

– Nem, elfelejtettem – vakarta a fejét a pókerbajnok.

– Elárulnátok végre, hogy mi folyik itt? – türelmetlenkedett a nő.

– Levi nyert egy kéthetes jamaicai utazást nekünk pókeren. Majd elmeséljük, ha hazajöttünk. Most mennünk kell a buszra! Szia!

– Igen, sietünk. Bocsi, totál kiment a fejemből! Ja, és légyszi, etesd meg Tekergőt! Szia!

– Én nem! Nem megyek a közelébe sem a hülye kígyódnak. Vidd magaddal! Nem hagyhatsz vele itt! Levente, azonnal gyere vissza! Hallod?

– Szia, anyu, és köszi!

– Ti nem vagytok normálisok! Vigyázzatok magatokra!

– Meglesz! Te is! És még egyszer bocsi!

Úton a buszmegálló felé a következő beszélgetés zajlott le a két testvér között, miközben még rágyújtottak egy-egy szál cigarettára.

– Hogy felejthettünk el neki szólni? – tette fel a kérdést Levi.

– Tudod, anyu az elmúlt pár napban meg sem kérdezte, mi van velünk. Sosem szokta. Akkor meg ne csodálkozzon, hogy mindenről lemarad. Mi teljesen az utazás lázában voltunk, így nem jutott eszünkbe, hogy ő még nem is tud róla. És valljuk be, a sok túlóra miatt nem is nagyon volt lehetőségünk beszélgetni vele.

– Ez igaz. Láttad, milyen képet vágott, mikor mondtam neki, hogy etesse meg Tekergőt?

– Ha több időnk lett volna, készítettem volna pár képet róla.

– De gonoszok vagyunk! – nevettek fel mindketten.

A buszozás cseppet sem bizonyult izgalmas, sőt. Erősen kellett küzdeniük, hogy ne aludjanak el a lágyan ringatózó buszban. Budapest sem izgatta őket igazán. Csak arra vágytak, hogy odaérjenek Jamaicába, és a tengerparton heverészve szürcsölhessék a jéghideg sörüket, miközben fürdőnadrágban süttetik magukat a napon. Körül sem néztek a városban, egyenesen a repülőtér felé vették az irányt.

***

– Te ilyennek képzelted a repülőt belülről?

– Nem nagyon volt elképzelésem róla. Amit filmekben láttam, az hasonlóan nézett ki. És te?

– Ja, én ilyennek gondoltam.

– Most, hogy pár perc múlva elindulunk, elárulhatnád, hogy pontosan hová is megyünk.

– Montego Baybe – felelte Levi.

– Aha. Ez nekem sokat nem mond.

– Nekem se igazán. Annyi állt a leírásban, hogy ez Jamaica második legnagyobb városa, és hogy háromcsillagos szállodában leszünk. Amsterdamban és Panamában kell átszállnunk.

– Nem hangzik rosszul.

– Szerintem sem.

Eközben két lány érkezett a repülőgépre és keresték a helyüket, ahova a jegyük szólt.

– Mia, hova kell ülnünk?

– Allie, hidd el, hogy én sem tudom. Várj egy pillanatot, kérlek. Meg kéne kérdezni valakit.

– És mégis kit kérdezel meg?

– Mondjuk a légiutas-kísérő hölgyet.

– Ja, tényleg.

– Elnézést, meg tudná mutatni, hová szól a jegyünk? – kérdezte Mia mosolyogva.

– Természetesen, jöjjenek utánam. Első repülőút lesz?

– Igen, és kicsit nagy a káosz.

– Ez már csak ilyen, nem kell aggódni. Itt is vagyunk. A két fiatalember melletti ülések lesznek azok.

– Köszönjük szépen – mondta fintorogva All, aki közben azon gondolkodott, hogyan fognak eljutni az ablak melletti ülésekhez.

– Jó napot! Megengednék, hogy helyet foglaljunk önök mellett? – kérdezte Mia erőltetett kedvességgel Levit és Olit.

– Hali. Naná. Pattanjatok be – válaszolt széles mosollyal az arcán Levente, és közben végigmérte a lányt.

– Kösz. Esetleg kiszállnának, hogy be tudjunk menni?

– Esetleg ha nem magázódnál, akkor talán megkérem a bátyámat és felkel innen – válaszolta Levi még mindig mosolyogva.

– Oké, légy szíves, engedj be minket. Megfelel? – vágta rá kissé flegmán Mia.

– Meg. Bár lehetne kicsit lágyabb hangon, de már alakul.

Bátyjával együtt feltápászkodott az ülésből.

– Örülj neki, hogy nem én szóltam hozzád… – bökte ki All.

– Miért, mi bajod van velem? – csodálkozott el Levi.

– Nem veled van bajom, hanem az összes létező férfival! Vágod? – Zöld szemei majdnem szikrákat szórtak a haragtól.

– Uh, azt hiszem, jó hangulatban fog telni az út – motyogta Oli.

– Mia, azért megyünk Jamaicába, hogy nyugi legyen, és elfelejtsük az összes hülye pasit. Erre már a repülőgépen sikeresen belénk köt kettő. Haza akarok menni!

– Allie, nem tehetek róla, hogy ide szól a jegyünk, Jamaica nagyon nyugis hely. Rá se fogunk nézni a pasikra, csak zenét hallgatunk és élvezzük a napfényt egész nap.

– Oké. De ez azért tényleg vicces… két tulok.

– Szerintem hallják, amit mondasz.

– Nem baj, mert utálom az összes pasit! Mind szemétláda!

– Köszönjük szépen, elég lesz a bókokból! – szólalt fel Oli.

– Szívesen, te pasi! – köpte oda neki a szavakat Allie.

– Olivér vagyok, ha már szólítani akarsz valahogy, te nő!

– Öhm… én meg Allie.