részlet

Budapest, 2022

A fordítás alapjául szolgáló mű:
Heidi Swain: The Winter Garden

Text Copyright © Heidi Swain, 2020
Published by arrangement with Simon & Schuster UK Ltd
1st Floor, 222 Gray’s Inn Road, London, WC1X 8HB
All rights reserved.

Borító illusztráció © Robyn Neild

Hungarian translation © Oláh Krisztina, 2022
© Next21 Kiadó, 2022

ISBN 978 615 6414 15 1

Next21 Kiadó Kft., Budapest
Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Szerkesztette Bardi Erzsébet
Előkészítés Tomka Eszter
Korrektúra Bérci Ágnes
Elektronikus változat Ambrose Montanus

Amanda Prestonnak, aki elképesztő ügynök
és nagyszerű barát.

Boldog karácsonyt, drágám!

1. fejezet

Mielőtt a suffolki Broad-Meadows birtok lakója nem lettem, sosem tartottam a téli vagy nyári napfordulót, de a nyolcvanas éveiben járó gazdasszonnyal, Eloise Thurlow-Forbesszal való találkozásom sok egyéb mellett ezt is hamar megváltoztatta.

– Ha eredményes kertész akarsz lenni – jelentette ki a megismerkedésünk napján, ami történetesen a három évvel ezelőtti nyári napfordulóra esett –, összhangban kell lenned a természettel, az évszakokkal, a Földanyával, a holddal és mindezek körforgásával.

Nehezen álltam meg, hogy közbe ne vessem, az emberi faj, a globális felmelegedés és a tengerszint emelkedése nemsokára úgyis felborítják ezeket, de jobbnak láttam hallgatni. Noha épp csak megismertem, Eloise Thurlow-Forbes, elegáns fehér kontyával és finom vonásaival, olyan nő benyomását keltette, aki pontosan tudja, mire vágyik, és a mellette töltött idő nemsokára be is igazolta a sejtésem. Az viszont enyhén szólva meglepett, amikor rájöttem, hogy az én vágyaimmal is tisztában van.

– Gyerünk, Nell – szóltam, gondolataimat visszarántva a jelenbe, és kimásztam a furgonból. – Jobb, ha igyekszünk, mert a végén még lemaradunk róla.

Az őzszínű bedlington-whippet keverék nagy nyújtózkodás és ásítások közepette kelletlenül lekászálódott az anyósülésről és utánam kocogott. Nem mi voltunk az egyetlenek, akik aznap Ness Pointra látogattak, az Egyesült Királyság legkeletibb pontjára, hogy lássák a napfelkeltét, de mi kicsit elkülönültünk a többiektől. Ámulattal néztem, ahogy az égbolt aranyszínt ölt, mielőtt a nap fenséges pompával megjelenik a horizonton, és az előtte kúszó felhőkön áttörő sugaraival egy art deco festményhez teszi hasonlatossá az eget.

– És most mit csináljunk? – fordultam Nellhez, miután a látványosság véget ért. Ő válaszul a lábamnak dőlt, és nedves orrát a tenyerembe nyomta. – Mit szólnál, ha meglátogatnánk Eloise-t?

Úrnője nevének említésére Nell szeme felragyogott, és csóválni kezdte a farkát.

– Akkor nyomás – mondtam, és elindultam visszafelé, amerre a furgont leparkoltam. – Menjünk.

Mire odaértünk, vegyes érzéseim támadtak a látogatással kapcsolatban. Nem beszélhettem anélkül Eloise-zal, hogy ne említeném a hírt, amely fél éjszaka ébren tartott, mégsem sikerült szavakba öntenem. De tudtam, nem halogathatom sokkal tovább, bármilyen nehezemre essen is megemészteni.

– Ne legyen igazam, Eloise – itt nagyot nyeltem és sűrű, sötét hajfonatom egy mozdulattal a nyakamba vontam, amiből Eloise-nak nyilván feltűnt, hogy megpróbálom összeszedni a bátorságomat –, de van egy szörnyű érzésem: Jackson arra készül, eladja a birtokot. Persze lehet, hogy tévedek – tettem hozzá gyorsan –, de volt pár dolog, amit az elmúlt hetekben mondott, és amiből azt vettem ki…

A hangom bizonytalanná vált, újból a hajammal kezdtem el babrálni. Eloise mindig hallgatott az ösztöneire, és engem is megtanított rá, hogyan bízzak jobban az enyémekben, így hát nem lett volna sok értelme vattába csomagolni a helyzetet. Nell, fejét a mancsán pihentetve, fújt egyet, és rám szegezte a tekintetét. A pillantása szemrehányást tükrözött.

– Hiába nézel így – mondtam neki. – Semmi közöm hozzá. Mennyi esély van rá, hogy miattam meggondolja magát? Azon tűnődtem, mi lesz Nell-lel, ha Jackson tényleg eladja a birtokot, és visszamegy Amerikába. Egy pillanatig sem merült fel bennem, hogy a nénikéje menhelyi kutyájának kényelme az elsők között szerepel majd a listáján.

Tekintve, hogy ha Jackson rövid úton megszabadul a birtoktól, nemcsak az állásom, de az otthonom is elveszíthetem, kisebb gondom is nagyobb volt ennél, de megkedveltem a kutyust, akinek velem ellentétben semmi beleszólása nem volt a sorsába.

Amikor először látogattam el Eloise-hoz, még nem is sejtettem, hogy a sors vezérelt a szépséges házába és kertjébe, nem azért, hogy felmérjem a birtokot, mint a közelgő esküvőm lehetséges helyszínét, ahogy eredetileg terveztem, hanem azért, hogy legyen egy hely, ahol – banálisan fogalmazva – megtalálhatom önmagam.

Alig pár órával az érkezésem után felbontottam az eljegyzésem, és elfogadtam az Eloise által felkínált kertész állást és lakhelyet. Az elmúlt három év tanulási folyamat volt, emberileg és szakmailag is, és noha még nem éreztem késznek magam, hogy kilépjek az iskola kapuján, a körülmények, amelyekre ezúttal nem volt ráhatásom, azt sugallták, hogy újfent tovább kell lépnem.

– Sajnálom, hogy nem szolgálhatok vidámabb hírekkel – mondtam, miközben a sír fölé hajoltam, hogy megigazítsam az előző héten hozott virágokat, amelyek a forró szeptemberi napok ellenére még mindig jól tartották magukat. – De azt akartam, hogy tőlem halld, Eloise, és tudom, hogy sokat kérek, de ha van bármi ötleted, hogy mihez kezdjek, nagyra értékelnék valami visszajelzést, mert halvány fogalmam sincsen.

A sarkamra kuporodtam, a bensőmet megtöltő csendre füleltem. A gondolataimat még mindig túlságosan elhomályosította a gyász ahhoz, hogy lássam az előttem álló utat. Hallottam, ahogy Nell szimatolni kezd, egy kék cinege csiripel, valahol a távolban egy traktor dolgozik, minden bizonnyal a következő évi vetésre készíti elő a földet, de semmi sem történt. Hiába vártam villámcsapásszerű ihletre vagy a megvilágosodás szikrájára, hogy felélessze a kreativitásom.

– Ne aggódj – mosolyogtam, s igyekeztem higgadtnak tűnni, miközben induláshoz készülődtem. – Majdcsak kitalálok valamit, és különben is, lehet, hogy tévedek. Jövő héten találkozunk.

A furgonban dögmeleg volt, úgyhogy beindítottam a motort, letekertem az ablakokat, és benyomtam a rádiót. Nell felhörpölte a vizet a kutyaüvegből, amit mindig magamnál hordtam, miközben én azon dilemmáztam, hazamenjek-e Broad-Meadowsra, vagy használjam ki a szabadnapom, és haladjak tovább a felfedezőutamon.

– Nem lesz ez így jó – mondtam, és már nyúltam, hogy elkapcsoljam a rádiót, amely a BBC Suffolkról valahogy átváltott BBC Norfolkra. – Gyere, Nell. Indulunk.

Alig haladtam pár métert, mire a rádió sercegni kezdett, és visszaváltott a norfolki híradóra, én viszont már nem tudtam elkapcsolni, mert túl nagy volt előttem a forgalom.

– A Prosperous Place mesés kertjei már most is a helyi lakosok rendelkezésére állnak, igaz?

A kert szó említésére egyből odakaptam a fejem, és megkockáztattam, hogy kicsit feljebb tekerem a hangerőt, ami miatt megint csak nem tudtam kifordulni a főútra.

– Így igaz. A régi zárt kertben található a Grow-Well, ami egy közösségi hely a Nightingale tér lakói számára. Gyümölcsöt és zöldséget termesztünk, és van pár csirkénk.

– Ha jól tudom, a Grow-Well nemrég díjat is kapott, ugye?

– Igen, megnyertük a legjobb közösségi kert díját, ami elég forrást nyújtott ahhoz, hogy kialakítsunk még egy kertet és vadrezervátumot mesterséges tóval, közvetlenül a helyi ifjúsági központ mögött.

– Ez fantasztikus hír, de itt és most pontosan mire készülnek?

– Nos, a Prosperous Place körüli kertek már most nyitva állnak egyes hétvégeken a nyár folyamán, de az a tervem, hogy a téli időszakot is kihasználhatóvá tegyem. Nincs túl sok nagy kiterjedésű zöldterület, ami sétatávolságra van Norwich belvárosától, ezért szeretném hozzáférhetővé tenni a helyet, hogy az emberek itt élvezhessék a természetet még az év legborongósabb hónapjaiban is.

– Igaz, hogy tavaly szezonális depressziót állapítottak meg önnél?

– Igen, így történt, és valójában ez adta az ötletet. Mi sem egyszerűbb, mint bezárkózni a hosszúra nyúló, sötét napokon, amikor szürke az ég és hideg az idő, viszont ha kimozdulunk, akár csak egypár percre is, már az rengeteget segíthet.

– Egyszóval az ötlete legalább annyira szól a mentális egészségről, mint a fizikai jóllétről.

– Pontosan, éppen ezért tartunk ma nyílt napot a kertben, hogy meghívjunk mindenkit, jöjjön és vessen egy pillantást…

Az interjú végét már nem sikerült meghallgatnom, mert az egyik mögöttem álló kocsiból türelmetlenül rám dudáltak, és ekkor rádöbbentem, hogy feltartom a forgalmat. Bocsánatkérőn intettem, kihajtottam az útra, majd pedig egy pihenőbe, hogy kicsit átgondoljam a dolgokat.

Nem kellett sok idő. A teljes nap a rendelkezésemre állt, Norwich kevesebb mint egyórányira volt, én pedig lelkesen támogattam, hogy a természet erejével és kertészkedéssel küzdjünk a mentális egészségért, főleg a „hosszúra nyúló, sötét napok” alatt, ahogy a meginterjúvolt személy is említette. Magával ragadó lenne látni ezt a kertet a város közepén, és hogy milyen terveik vannak még vele.

Röpke böngészés után eljutottam a Grow-Well weboldalára, ahonnan megtudtam, a nyílt nap részletei mellett, hogy a tulajdonos egy bizonyos Mr. Luke Lonsdale. Mielőtt lebeszélhettem volna magam, beütöttem a címet a Google Mapsbe, és kiválasztottam a legrövidebb odavezető utat.

– Mondd csak, Nell – szólaltam meg, miközben a mobilomat a műszerfalra helyezett tartóba gyömöszöltem, hogy követni tudjam az útvonalat –, mit szólnál egy jó kis kalandhoz?

A kutya elnyújtott ásítása arra utalt, hogy nem igazán hozza lázba az ötlet, de nem törődtem vele, vezettem tovább.

*

A Prosperous Place-t nem volt nehéz megtalálni, de ahogy a kapu felé közeledtem, hirtelen belém villant, hogy talán be sem engednek Nell-lel. Odakint tébláboltam, mialatt arra vetődött még néhány ember. Páran kerekesszékkel jöttek, egy idős úriember pedig mozgássegítő kisautón húzott el mellettem, de senkinek nem volt kutyája.

– Nem megy be? – kérdezte egy hang a hátam mögül. – A kert a mai napon mindenki előtt nyitva áll.

A hatvanas évei végén járó, barátságos kinézetű férfihoz fordultam, aki zöld pufimellényt és névtáblát viselt (innen tudtam meg, hogy Grahamnek hívják), a kezében hatalmas piknikkosarat tartott.

– Úgy terveztem – mondtam neki –, de megfeledkeztem a kutyáról. Nem tudom, bevihetném-e őt is magammal. Ha jól sejtem, ön itt dolgozik. Maga szerint nem lenne gond?

– Igazából nem dolgozom itt – mosolygott, miközben megkerült engem, és belépett a kapun. – Csak a mai nap segítem ki a tulajt. De jöjjön, megkérdezzük őt az útitársáról, rendben?

– Köszönöm – feleltem, és követtem a kertbe.

A tekintetemet egyből magára vonzotta a gyönyörű viktoriánus villa és az azt körülvevő végtelennek tűnő kert és birtok. Nem tudom, mire számítottam, de az interneten talált fényképek közel sem adták vissza a hely valódi méretét. Őszintén meglepett, hogy létezhet ilyesmi, magánkézben, a város közepén.

– Luke! – kiáltotta Graham, miközben magához intett egy sötét fürtös, átható barna szemű férfit.

Ha ő volt Luke Lonsdale, az újabb meglepetéssel ért fel. Sokkal idősebbnek képzeltem a tulajt. Próbáltam elnyomni a belső hangot, amely nem győzte az eszembe idézni, milyen veszélyesek az ilyen előfeltevések, és amely kísértetiesen hasonlított Eloise hangjára.

– Graham – szólt Luke, és izgatott arccal odaszökkent. – Mit tehetek érted?

– Ez a fiatal hölgy – jelezte Graham, aki közben rám mutatott – szeretne bejönni, de nem tudja, magával hozhatja-e a kutyáját.

– Nos, lássuk csak – mondta Luke, és a homloka kisimult, ahogy szemügyre vette Nellt, aki mint mindig, most is valamivel mögöttem állt, az árnyékomba húzódva.

Luke a földre guggolt és kinyújtotta a kezét. Őszinte megdöbbenésemre Nell kilépett a takarásomból és hagyta, hogy a férfi megdögönyözze.

– Nem hiszem, hogy túl nagy felfordulást okozna, jól sejtem? – Luke felpillantott és rám mosolygott.

– Van nálam lebomló kakizacskó – feleltem, és egy maréknyit kihúztam a zsebemből. – Biztos, ami biztos.

Fogalmam sincs, minek mondtam ezt el. Éreztem, hogy elpirulok.

– Ez esetben – szólt Luke, miközben jókedvűen felemelkedett –, mindenhová szabad a bejárás, jó lesz így?

– Köszönöm! – feleltem, és visszatömködtem a zacskókat a zsebembe.

A további megszégyenüléstől szerencsémre megmentett egy tévéstáb, akik mindenáron interjút akartak készíteni Luke-kal a kora délutáni műsorukhoz. Szemlátomást felkeltette a helyi média érdeklődését, nekem pedig minduntalan az járt az eszemben – ahogy köszönetet mondtam Grahamnek, és Nell-lel együtt nekivágtam a kert mélyébe vezető ösvénynek –, hogy valahonnan homályosan ismerősnek tűnik.

Azonban, amint beljebb kerültem a kertbe, a gondolataim nem kalandoztak tovább a jóképű tulajon, mert annyira lenyűgözött minden más. A kert, ahogy elnéztem, a fák méretét tekintve simán egyidős lehetett a házzal. A hosszan elnyúló növényszegély az eldugott páfrányossal, rózsakerttel és kisállattemetővel egy tisztásokon kanyargó folyószakaszt idézett. Mindezt egy magas téglafal zárta körül, melyet mesésen fakóvá és puhává tett az idő. A hely igazi ékkő volt, legalábbis egykor az lehetett.

Az avatatlan szem számára tökéletesnek tűnhetett, ám én azt is láttam, ami mások előtt rejtve maradt. A gyep még úgy-ahogy gondozott volt, de a sövényeket nem sikerült rendesen megnyírni, a falakon felfutó rózsák kvázi önálló életet éltek, az ágyások mentén pedig jó pár helyen elburjánzott a gyom. Ez a kert még alakulóban volt. Mindenesetre könnyedén el lehetett volna érni, hogy ismét a régi pompájában tündököljön, egy tisztességes téli kert pedig lehetőségek tárházát rejtette magában.

Több mint egy órán át bóklásztam a gondolataimba mélyedve, ám ekkor Nell hirtelen megtorpant.

– Mi ütött beléd, te butus? – kérdeztem, és mivel nem mozdult, kénytelen voltam én is megállni.

Nem vettem észre semmit, ami megriaszthatta volna, de néha elég szeszélyes jószág tudott lenni. Eloise-zal sokszor találgattuk, vajon milyen élete lehetett, mielőtt a Thurlow-Forbes-háztartás tagja lett.

– Nos, hogy tetszik neki? – hallottam egy férfi kiáltását.

Hátrafordultam és szembetaláltam magam Luke-kal. A gyepen átvágva egyenesen felém tartott egy kislánnyal, aki otthonosan csücsült a nyakában.

– Meg van elégedve? – vigyorgott, majd megállt, hogy letegye a gyereket.

– Teljesen odavan – válaszoltam, és megpaskoltam Nell fejét, miközben a kislány a nyakát nyújtogatta, hogy meglesse a mögöttem bujkáló állatot. – Bár most épp megállt valamiért, és nem hajlandó továbbmenni.

Luke a hátam mögött lévő terebélyes cédrusra pillantott.

– Talán a fa az oka – jegyezte meg, és hunyorgón az ágakra meredt.

– Meg lennék lepve – nevettem. – A fákkal nagyobb barátságban van, mint az emberekkel.

– Ennek a fának viszont története van – felelte komolyan Luke, miközben újból felkapta a kislányt. – Amúgy ő itt a lányom, Abigail – tette még hozzá –, a kisebbik.

– Nagyon örvendek, Abigail – feleltem, mire a kislány kuncogásban tört ki, fejét az apja vállába fúrta.

– És maga mit gondol a kertről? – kérdezte Luke.

Egy pillanatig haboztam, mielőtt válaszoltam. – Lenyűgöző – mondtam, és újból körülnéztem.

– De?

– De? – visszhangoztam.

– Úgy érzékeltem, jönni fog egy „de”.

Zavarba ejtő volt, hogy így ráérzett. Meglepett fintort vágtam. Próbáltam úgy megfogalmazni a válaszom, hogy ne legyen sértő, legalábbis reménykedtem, hogy nem lesz az.

– Hát – mondtam és megköszörültem a torkom –, a gyep nagyon jól néz ki.

– Ajánlom neki – jegyezte meg Luke, a lenyírt füvet pásztázva a lába alatt –, ha már annyit fizetek a vállalkozónak, hogy rendben tartsa. Mi a helyzet a többivel?

– A személyes vagy a szakmai véleményemre kíváncsi? – kérdeztem.

Olyan nagyon nem különböztek egymástól, de a személyesen szíves-örömest finomítottam volna.

– Ezek szerint maga profi kertész? – kérdezte felvont szemöldökkel Luke.

– Fogjuk rá – maszatoltam.

Nem voltam biztos benne, hogy a tapasztalataimmal kiérdemeltem-e egy ilyen fellengzős megnevezést, de három éven át nagy örömmel láttam el a kertészi munkát, amire felvettek, és kiválóan gondoztam Broad-Meadowst. Noha Jackson nem szalasztott el egyetlen alkalmat sem, hogy szóvá tegye, nincs meg a hivatalos képesítésem, amely szavatolná a szakértelmem, nem sikerült úgy felőrölnie, hogy ne merjem elmondani a véleményem.

– Mondja akkor a szakmait – jelentette ki Luke, és az ajkába harapott. – Ne kerteljen.

Miután adtam némi ösztönzést Nellnek – egy jutalomfalatot a zsebemből –, hogy elinduljon, együtt bejártuk a kertet, én pedig felhívtam a figyelmet pár dologra, amelyet korábban kiszúrtam. A növényszegélyek adtak okot a legtöbb kritikára. Ha rendszeresen eltávolították volna az elnyílt virágfejeket, most sokkal tovább virágoznának, a sarkantyúfüvet pedig tanácsosabb lett volna már tavasszal elültetni, hogy elrejtse a támasztékokat ahelyett, hogy hagyják teljesen megnőni. Azzal, hogy az egymáshoz erősített karókra fűzve igyekezték utólag stabilizálni, jócskán túlbonyolítottak egy egyszerű műveletet.

– Amit tudok, azt megteszem – jegyezte meg borúsan Luke –, de legtöbbször csak én vagyok itt meg egy önkéntes, ráadásul ő is csak hetente pár napot. Tudom, megkérhetném a barátaimat és a szomszédokat is, hogy segítsenek, de nekik már így is épp elég munkájuk van a Grow-Wellben.

– Ez esetben – feleltem, mert mindenképp szerettem volna kiengesztelni a kertről tett megjegyzéseim miatt – tényleg nagyszerű munkát végzett. Semmi olyan nincs itt, amit kellő odafigyeléssel ne lehetne orvosolni, rendes téli kertként pedig óriási lehetőségeket rejt magában a hely.

– Komolyan mondja?

– Abszolút – vágtam rá. – Egy teljes munkaidőben dolgozó profi kertész seperc alatt helyes mederbe tudná terelni a dolgokat.

Luke gondterhelten bólintott. – Mit ért azalatt, hogy rendes téli kert?

– Olyan bokrokat, gumós növényeket és fákat kell felsorakoztatni, amelyek késő ősztől egészen tavaszig pompáznak – magyaráztam. – Azokat a somfákat ott például – mutattam rájuk – elég lenne rendszeresen megmetszeni, hogy visszanyerjék a ragyogó színüket, de van egy csomó téli cserje is, amiket könnyen lehetne telepíteni, a száron kipattanó virágaik pedig isteni illatot árasztanának.

Luke izgatottnak látszott. – Ez tényleg fantasztikusan hangzik – mondta, és immár egészen más szemmel nézett a növényszegélyekre –, és sokkal látványosabb annál, amit én elképzeltem. Nekem csak annyi volt a tervem, hogy megnyissam a helyet. De maga úgy tűnik, tudja, miről beszél. Nem keres véletlenül munkát?

Nevethetnékem támadt az ajánlat hallatán, de úgy látszott, Luke komolyan gondolja. Az arckifejezése erősen emlékeztetett Eloise-éra, aki percekkel azután, hogy megismert, máris állást ajánlott nekem. De bármennyire ismerősnek tetszett, akkor is meglepett, hogy életemben már másodjára kerülök ebbe a helyzetbe.

– Köszönöm, de már van munkám – feleltem Luke-nak, miközben igyekeztem magabiztosnak hangzani. Azt már nem tettem hozzá, hogy fogalmam sincs, még meddig. – Egy suffolki kertet gondozok, Beccles közelében, a Broad-Meadows birtokon.

– Kár – ciccegett. – Elnézést, mit is mondott, mi a neve?

– Freya – válaszoltam. – Freya Fuller.

– Nos, Freya Fuller – jelentette ki, miközben újból talpra állította Abigailt –, ha állást nem is ajánlhatok, az elérhetőségeit azért megadná esetleg a házban?

– Miért? – kérdeztem.

– Hogy hasznát vegyem a tudásának – mosolygott. – Egyfajta tanácsadói minőségben.

– Rendben – egyeztem bele –, végül is miért ne.

Még aznap délután, miután megebédeltem a közösségi pikniken, amelyhez a birtokkal átellenben lévő Grow-Well terményei adták az alapot, beugrottam a házba, és meghagytam az elérhetőségeimet Luke feleségénél, Kate-nél.

Kate hajszálra olyan kedves volt, mint Luke, és miközben a parkoló felé sétáltam, ahol megálltam a furgonnal, egyfolytában Eloise és a nyári napforduló járt az eszemben. Noha a hosszú távú jövőmet illetően mindkettőtől hiába vártam valamiféle jelre, a norwichi kirándulásom ezzel együtt is kellemes kitérőnek bizonyult. Ha Luke netalán megkeresne, örömmel vennék részt a Prosperous Place téli kertjének munkálataiban, még ha csupán tanácsadói minőségben is.

Tartalom

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

Köszönetnyilvánítás

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
EB Garamond – SIL Open Font License
Noto Serif – Apache License 2.0