© Csorba Anita, 2025

Minden jog fenntartva! Jelen kiadvány sem részben, sem egészben nem másolható, nem sokszorosítható, sem elektronikus, sem mechanikai eljárással. Bárminemű felhasználása csak a kiadó írásos engedélyével történhet.

© Partvonal Könyvkiadó, Budapest, 2025

www.partvonal.hu

Felelős kiadó a Partvonal Könyvkiadó ügyvezetője

Felelős szerkesztő: Korentsy Márta

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Szerkesztő: Helfrich Judit

Korrektor: Csémi Judit

Borító, layoutterv és nyomdai előkészítés: Pyber Anita

ISBN 978 963 609 172 9

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Tartalom

Használati útmutató önmagadhoz és ehhez a könyvhöz

1. Instant boldogság

2. Ki lesz a játékmester?

3. Kütyüzni vagy nem kütyüzni: az itt a kérdés

4. Lennél-e a saját gyereked?

5. Válj a tudatos jelenlét nagymesterévé!

6. Kütyüdiéta

7. Inspikid-játékötletek a hét minden napjára, extrákkal

Zárszó

Köszönetnyilvánítás

„Csorba Anita könyvének üzenete: Alkossuk meg magunkat! Ami egyrészről kis vállalásnak, alapvető feladatnak tűnik, másrészről reménytelen. A »másrészről« az a rész, amit az őrjítő tempóban és mennyiségben megjelenő infokommunikációs technológia ural. A felnőtt–gyerek kapcsolat véglegesen és végletesen megváltozott. Az információk könnyű elérésével, a kitágult információs térben a gyerekek az őket körülvevő felnőttek világán túli világba is beleláthatnak. Ez a felborult kapcsolat még egy lökés a felnőtteknek a gyors változások által amúgy is megingott biztonságán. Nagy a zaj, az ember nem hallja meg önmagát. Anita könyve a zajból keresi ki a használhatót, az alkotáshoz szükséges önreflexió, értő figyelem és önkontroll erejét mutatja be színes palettán.”

Prof. dr. Gyarmathy Éva

pszichológus, egyetemi tanár

„Egyre több szülő keresi azokat a megoldásokat vagy javaslatokat, amelyek abban segítenek, hogyan lehet ma »jól« játszani, együtt lenni, kreatívkodni a családban. Ez furcsán hangozhat, de olyan nyomás alatt vagyunk, hogy ez sokunknak tényleg nem könnyű. Így ha szülőként (is) igazi, alkalmazható ötleteket, megoldásokat, elgondolkodnivalót keresel, a legegyszerűbb, ha fellapozod Csorba Anita könyvét.”

Steigervald Krisztián

generációkutató

Gyermekeinkért

Kamillának és Milánnak

Kevesebb befolyásunk van arra, milyen hosszú az életünk,
hát törődjünk azzal, hogyan gazdagítjuk egy napunkat!

Használati útmutató önmagadhoz és ehhez a könyvhöz

2014 fontos év volt az életemben: ekkor, harminchat évesen került ki az első videóm a YouTube-ra, amelyben alkotásra bátorítottam a gyerekeket. Tíz évig dolgozni valamin: sok vagy kevés egy boldog pillanathoz? Szeretem a jó kérdéseket, mert azok elvezetnek önmagunkhoz.

A rossz kérdések viszont kacskaringósabbá teszik az utunkat.

Amit magamról tudtam harminchat évesen: alkotó, introvertált ember vagyok, vannak vízióim, amelyek előszeretettel írják felül az elképzeléseimet, vágyom arra, hogy értelmes életet éljek, ugyanakkor folyamatosan gondolkozom azon, hogy ez vajon mit is jelent számomra. Az értelmes élet definíciója szüntelenül változik bennem, de ezzel nincs semmi baj.

Gyerekkoromban hatalmas, vállon cipelhető kamerákkal vettük fel néha-néha a családi eseményeket. Az egyik ilyen videón látható, ahogy a felvétel okozta zavaromban a csillárba ütöm a fejem, miközben az apukám nyakában bohóckodom. Arra már nem emlékszem, hogy szerettem-e szerepelni, de arra nagyon is, hogy körülbelül nyolcéves koromban elénekeltem egy dalt a kamera előtt, majd visszahallgatva a produkciómat egy világ tört össze bennem. Ugyanis nem azt láttam és hallottam a felvételen, amit előtte elképzeltem. Ma azt gondolom, ebből a csalódásból eredeztethető a kamera előtti szerepléstől való félelmem, amit immár tíz éve próbálok legyőzni. Néha sikerül. Néha nem. Mostanra elfogadtam, hogy ez így van jól.

„Ha nem tetszik valami, változtass rajta! Ha nem tudod megváltoztatni, változtasd meg a hozzáállásodat! Ne panaszkodj!”

MAYA ANGELOU

Ha magadat másmilyennek látod, mint amilyennek mások látnak téged: abba a tükörbe bizony nem kellemes belenézni. Szöges ellentétben állt egymással az, amit én hallottam a felvételen, és az, amit belül éreztem: én gyönyörűnek hittem az előadásomat, és egészen addig a pillanatig imádtam is énekelni. A felvételt látva-hallva viszont azt éreztem, hogy ott van egy lány, aki azt hiszi, tud énekelni, miközben monoton hangon dünnyög, vagy inkább beszél, alánarrál egy dallamot, mint a nyolcvanas években a piaci VHS-kazettákon. Döbbenten néztem magam. Megrendültem. Onnantól kezdve kerültem a videókon, sőt még a fotókon való megjelenést is – egészen harminchat éves koromig, tehát közel harminc éven át.

Összetört egy tükör, ami nagyon fájt, pedig az a tükör nem is a valóságot mutatta.

Hiszen mi a valóság? Az, amilyennek a világ lát minket, vagy az, amilyennek mi látjuk magunkat? Tedd fel ezt a kérdést magadnak! Neked mi a valóságod? Az, ahogyan te látod az életedet, az, ahogyan a párod, a gyereked, a barátnőd lát téged és az életedet, esetleg az, ahogy a közösségi médián keresztül látnak mások? Senki nem látja a te életed valóságát, sőt tovább megyek: még te sem. Jogosan merül fel akkor a kérdés: létezik egyáltalán a valóság?

„A valóság csupán illúzió, bár nagyon kitartó.”

ALBERT EINSTEIN

A valóság szubjektív fogalom.

Két ember áll egymással szemben egy földre rajzolt 6-os szám előtt. „Ez egy hatos!” – állítja egyikük. „Ez egy kilences!” – ellenkezik a másik.

Melyikőjük valósága valós?

A mi gyermekeinknek nem nyolcévesen, hanem sokkal korábban érkezik el az a pillanat, amikor szembesülnek a külső szemlélő által önmagukról alkotott képpel. Ez valóságos? Aligha: mert azt is önmaguk lencséjén keresztül ítélik meg, ahogy a világ bírálja őket. Ugye megtörtént már veled is, hogy egy kritikát vagy visszajelzést sokkal negatívabban értékeltél, mint amilyennek szánták? Ez azért van, mert ez a bizonyos lencse nagyon szigorú, sokkal szigorúbb, mint amilyen az én gyerekkoromban volt, ugyanis most magasabbra teszi a mércét a külvilág. És ez a külvilág – amely a közösségi médián keresztül benne van a családi életünkben, a saját szűrőnkben – kíméletlen. Mindig tudjuk hasonlítani magunkat valakihez, akinek gyakran nem is az igazi arcát látjuk, hanem azt, amit megalkotott magáról a közösségi felületeken – persze gondosan kozmetikázva –, létrehozva a feltuningolt „cyberénjét”.

„Mindenki azt látja, milyennek mutatod magad, s csak kevesen értik, milyen vagy valójában.”

NICCOLÒ MACHIAVELLI

Niccolò Machiavelli a 15–16. század fordulóján írta le az idézett sorokat. Azóta a közösségi média felerősítette ezt a jelenséget, és mindenki kezébe könnyen elérhető eszközt adott ahhoz, hogy olyannak mutassa magát, amilyenként szerinte a legideálisabb.

Néha eltűnődöm azon, vajon milyen személyiségjegyeim lennének, ha az én gyerekkoromban is lett volna már közösségi média: ha sokkal hamarabb és sokkal többször találkozom a közösségi média által visszatükrözött képpel, ha nem csupán a padtársamhoz, az osztálytársamhoz vagy a lakótelepen élőkhöz tudom mérni magam, hanem az egész világ jól megkreált, tökéletes cyberénjéhez…

Tizenhat évesen kezdtem el naplót írni, a mai napig megvan ez a könyvecske. A legelső mondat ebben így hangzik: „168 cm vagyok, 60 kiló. Muszáj lefogynom, muszáj.”

„A boldogság kulcsa az alacsony elvárás, […] a jelenlegi életünk megbecsülése és a hála amiatt, ami már a miénk.”

PÁL FERI ATYA

Zugevő voltam. Felfoghatatlanul intenzív, instant örömöt adott már egy darab Pilóta keksz is. Aztán még egy, aztán még egy, hogy ne kelljen amiatt szoronganom, hogy már az elsőt sem lett volna szabad megenni. Elégedetlen voltam magammal, pedig akkor még csak a Bravo magazin hasábjairól tájékozódtam a legújabb trendekről. Cindy Crawford-aerobikkazettával és önsanyargatással akartam lefogyni: az volt a (téves) elképzelésem, hogy ha harminc napon keresztül csak almát eszem, az majd mindent megold. Volt is egy naptár a falamon, amelyen követtem a napokat, és közben vadul fóliáztam magam tornázás előtt, hogy segítsem a folyamatot. Ekkor 1994-et írtunk, híre-hamva nem volt még a közösségi médiának. Így utólag örülök, hogy nem volt része a kamaszkoromnak vagy a kisgyermekkoromnak a digitális világ. Nem lett volna jó látni magamat még ezen a tükrön keresztül is.

Milyen lehet az a tükör, amelyikbe szívesen belenézünk? Amelyikben elégedetten szemléljük magunkat?

Milyen jó lenne, ha rendelkeznénk egy ilyen tükörrel, ebbe néznénk bele reggelente, és az csak fokozná az élményt, ha a gyermekeink is ilyenben látnák magukat!

Ahhoz, hogy a gyermeked így szemlélhesse magát, először a te tükrödnek kell változnia: olyanná, amelyikben azt látod, hogy elég jó szülő vagy, az önbecsülésed erős, az értékeid fontosak, az életed is többé-kevésbé rendben van. Amelyikben elfogadod azt, amilyen vagy, a valóságot nem illeted negatív vagy pozitív jelzőkkel, ahol egy ráncod csak egy ránc, egy ballépésed csak egy ballépés, amit – ha akarsz – legközelebb ki tudsz javítani. Amelyikben nemcsak elfogadod, hanem szereted is magadat.

Ugye milyen jól hangzik? Akarod, hogy ezt a képet lássa rólad és magáról is a gyermeked? Szeretnéd ezt a tükröt? Van egy jó hírem: te tudod elkészíteni, nem áll senki az utadban, csak saját magad. És sajnos van egy rossz hírem is: nem egyszerű ez a folyamat, sok nehéz érzésen, felismerésen, elengedésen keresztül vezet. Fontos azt is értened, hogy először neked kell megtalálnod, kifaragnod a saját tükrödet, és utána tudod a gyermekednek is átadni a hogyant, hiszen számára te vagy a minta.

A könyvemben ehhez a faragáshoz, alkotófolyamathoz adok segítséget, kapaszkodókat feladatokkal, kihívásokkal, s ha ezzel megleszel, utána áttérünk a gyermeked tükrére is, hogy az olyanná válhasson, amibe szívesen néz bele, és amire te is azt tudod mondani:

Boldog vagyok, hogy a gyermekem ilyennek látja magát.

A valódi fejlődéshez a proaktivitásodra is szükség lesz, a könyvet elolvasni ugyanis csak az első lépés, kérdésekre is válaszolnod kell, feladatokat, kihívásokat is muszáj lesz teljesítened menet közben a hatékonyság érdekében. Itt is van az első a 15. oldalon, láss neki, hajrá!

Nagy kaland előtt álltok, te is és a gyermeked is; kívánom, hogy a végére mindketten megtaláljátok azt a tükröt, amelybe ha belenéztek, egy boldog arc tekint vissza rátok.

Jó olvasást, izgalmas utazást!

Csorba Anita

Feladat:

MILYEN VOLTAM ANNYI IDŐSEN, MINT MOST A GYEREKEM?

◗ Írd le, hogy milyennek láttad magad gyerekként! Gyűjtsd össze legalább három tulajdonságodat!

◗ Mire emlékszel hat-nyolc éves korodból?

◗ Mire emlékszel tizennégy-tizenhat éves korodból?

◗ Mi lett volna, ha úgy használhattad volna a közösségi médiát ezekben az időszakokban, mint most a gyermeked vagy saját magad?

◗ Mit éreztél volna?

◗ Ha vezettél naplót, vagy van bármilyen kézzel írt leveled kamaszkorodból, vedd elő, és olvasd el!

◗ Mi okozott örömöt neked tinikorodban?

Felhasznált betűtípusok

Figtree – SIL Open Font License

Noto Emoji – SIL Open Font License

Noto Sans Symbols 2 – SIL Open Font License

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Yesteryear – SIL Open Font License