CHLOE WALSH

Saving 6

Mentés 6

A mű eredeti címe: Saving 6 – Boys of Tommen #3

Fordította: Weis Böbe

Copyright © Chloe Walsh, 2023

Hungarian translation © Weis Böbe, 2025

© Művelt Nép Könyvkiadó, 2025

ISBN 9789635805877

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

A gyerekeimnek.

A földön és a mennyben is.

A szerző üzenete

A Saving 6 – Mentés 6 a Boys of Tommen sorozat harmadik kötete, Joey Lynch és Aoife Molloy első könyve, és függővéggel zárul.

Bizonyos jelenetek felkavarók lehetnek, ezért az olvasók belátására bízzuk a döntést. A könyvben található szexuális tartalom, felnőtt témák, triggerek, erőszak és trágár nyelvezet miatt csak tizenhat éven felüliek számára ajánlott.

A történetet tanévek és dátumok tagolják a megszokott fejezetcímek mellett.

A történet Írország déli részén játszódik, 1999 és 2004 között, ír kifejezések és szleng olvasható benne.

A könyv elején rövid szószedet található ezek magyarázatával és néhány név kiejtésével.

Köszönöm, hogy velem tartasz ezen a kalandos úton!

Sok szeretettel,

Chloe

Kiejtés

Aoif: Íf

Aoife: Ífa

Caoimhe: Kíva

hurley: hörli

Sean: Són

sliotar: slitör

Tadhg: Tájg

Szószedet

Frigit: akit még sosem csókoltak meg

GAA: Gaelic Athletic Association (Gael Atlétikai Szövetség)

Hurling: az Ír-szigeten játszott, kelta eredetű kültéri csapatsport, amelyet ütővel és kicsi, kemény labdával játszanak

Hurley: a hurlingben használt faütő

Rolo: népszerű csokoládémárka

Sliotar: a hurlingben használt labda

ELŐSZÓ

Addig nem ismertem a pusztító gyötrelmet, míg be nem sétált az életembe, és bepillantást nyújtott a sajátjába.

Addig nem ismertem a démonokat, míg ott nem álltam mellette, és néztem, ahogy olyan szörnyekkel küzd, amelyeket a képzeletem sosem tudna szülni.

Addig nem ismertem a szívfájdalmat, míg meg nem csonkította a szívemet azzal, hogy megcsonkította a testét.

Addig nem ismertem a fájdalmat, míg el nem sétált tőlem.

Addig nem ismertem. Soha…

Prológus

1999. AUGUSZTUS 30.

A helyes lány

JOEY

CSAK ANNYIT KELL TENNED, HOGY BEHÚZOD A NYAKADAT, ÉS kordában tartod az indulataidat. Okos gyerek vagy. Menni fog. Csak vigyázz a szádra, és ne reagálj semmi hülyeségre! Szeretnéd, ha bekísérnélek?

– A nagy francokat.

– Teljesen rendben van, ha izgulsz, Joe.

– Nem izgulok.

– Az is rendben van, ha félsz.

– Úgy nézek ki, mint aki fél? – mordultam fel, mert bosszantott a folytonos pátyolgatás. – Nem vagyok kisgyerek, Dar.

– Tudom – felelte a bátyám, ahogy végigmentünk a Ballylaggin Közösségi Iskolához vezető járdán. Ezt az utat az utóbbi hat évben minden áldott hétköznapon megtette. Számára már véget értek a középiskolás napok, míg az enyémek csak most kezdődtek. – Csak azt szeretném, ha minden rendben menne.

– Aha – horkantam fel. – Ja, mindketten tudjuk, hogy ez esélytelen.

– De most tiszta lappal indulhatsz, Joey – mondta. – Bármi történt általánosban, magad mögött hagytad. Ne hozd magaddal ide is a bajt.

– Olyan nincs, hogy tiszta lap – morogtam. – Csak egy másik trágyadomb, ugyanazzal a szarral.

– Túl fiatal vagy még ahhoz, hogy ennyire cinikus legyél.

– Te pedig túl okos ahhoz, hogy az időd és a levegőt erre a buzdító beszédre pazarold – vágtam vissza. – Én nem Shannon vagyok, tesó. Nekem nem kellenek nagy szavak, sem az, hogy fogják a kezem.

– Akkora baj az, ha el akarok búcsúzni tőled az első napodon a középiskolában?

– Ezt otthon is megtehetted volna – emlékeztettem. – Ahhoz nem kell elkísérned a suli kapujáig. Nem vagyok kisgyerek.

– De a kisöcsém vagy.

– Soha semmikor nem voltam kicsi, Dar.

– Mindig ez az önállóság! – A fejét ingatta, és bánatosan rám mosolygott. – Na jó, akkor talán szerettem volna egy kis pluszidőt tölteni veled.

– Közös szobánk van – vetettem oda félvállról, és átdobtam a másik vállamra az iskolatáskámat, amiben mintha mázsányi téglát cipeltem volna. – Épp elég időt töltöttünk együtt.

– Szeretlek, Joey – lepett meg a vallomással. – Ugye tudod?

– Szeretsz? – A lépésem megingott, megfordultam, és felnéztem rá. – Neked meg mi a franc bajod van?

– Semmi – felelte érzelmektől rekedt hangon. – Csak… Szeretném, ha tudnád.

– De miért? – szegeztem neki a kérdést, mert ideges lettem a váratlan kijelentéstől. Szokatlan volt, és sehogy sem stimmelt. – Mi történik?

– Semmi. – Mosolyogva előrenyúlt, és felborzolta a hajamat. – Semmi sem történik, tökfej. Csak el akartam neked mondani.

– Hát jó… – Gyanakodva méregettem, mert nem egészen hittem neki. – De ha eszedbe merne jutni, hogy megölelj ezek előtt a vadidegenek előtt, tökön rúglak.

– Kezdesz mutálni – kuncogott. – A kisöcsém lassan felnőtt lesz.

– Nem kell ahhoz mély hang, hogy seggbe rúgjalak – vágtam vissza berzenkedve.

A szemét forgatta.

– Hát persze, csipogós.

– Itt az összes lány ilyen rövid szoknyát hord? – Elkerekedett szemmel néztem az iskolabuszról leszálló lányokat, ahogy csoportokba verődtek előttünk a járdán. – Mindent visszaszívok, Dar – vigyorogtam a bátyámra. – Azt hiszem, szeretni fogom a középiskolát.

– Eszedbe se jusson! – nevetett fel Darren, és oldalba könyökölt. – Ezek a lányok hatodikosok. Nekik te egy elsős kis pisis vagy.

– Már mondtam, hogy soha semmikor nem voltam kicsi – vágtam vissza kacsintva, majd visszafordultam, a szédületes látványt nyújtó csupasz lábak és formás fenekek felé.

– Nem vagy kissé fiatal ahhoz, hogy a lányokon járjon az eszed?

– Tizenhárom vagyok.

– Csak leszel… decemberben.

– Fogadok, hogy több cicit láttam, mint te.

– Anyué nem számít.

Mindketten felnevettünk, mire az előttünk haladó lányok hátranéztek.

– Szent ég! Darren Lynch! – visította az egyik szőke, és vidám mosollyal elindult egyenesen a bátyám felé. – Te meg mit keresel itt? Nem kaptál vagy ezer pontot júniusban az érettségidre? Kizárt, hogy meg kell ismételned a hatodikat.

– Nem, dehogy ismétlem meg. Csak elkísértem az öcsémet az első napján – felelte Darren, mire a lány féloldalasan megölelte. – De én is kérdezhetném ugyanezt. Mit csövezel itt a Bally egyenruhájában, Tommen-lány?

– Ó… átjelentkeztem ide. A Ballyban fejezem be a hatodikat – felelte a szőke lány feszes hangon. – Mert… jobb ez így, mindent összevetve, tudod?

– Aha – bólintott a bátyám, és megértés csillant a szemében, ami rohadtul összezavart. – Tudom.

– És mondd, veled mi van, Dar? – kérdezte, azonnal elterelve a témát arról, ami miatt olyan sokatmondó pillantást váltottak. A szememet forgattam, és elnyomtam a késztetést, hogy öklendezzek. – Az óta a hétvége óta nem láttalak.

– Pedig nem tűntem el – mondta Darren a tarkóját vakargatva. – Csak elvoltam, tudod?

– Aha. – Újabb sokatmondó pillantást váltottak. – Tudom.

– Én nem – döntöttem úgy, hogy közbeszólok, mert mi a francért ne. – Kifejtenétek, hogy mi a fenéről beszéltek?

A bátyám lemondón sóhajtott, majd hadarva bemutatott minket egymásnak.

– Caoimhe, ez a nagyszájú itt az öcsém – mondta, majd felém fordulva a lány felé intett. – Joe, ő pedig Caoimhe Young. Valószínűleg túl fiatal vagy még, hogy emlékezz rá általánosból, de a húga Shannon barátnője.

A lány kék szeme megállapodott rajtam.

– Szóval – mosolygott – te vagy a következő Lynch a tornasorban, hm?

– Ezek szerint – vontam meg a vállamat unottan, majd visszafordultam Darren felé. – Befejeztétek a nosztalgiázást, vagy még tíz percig itt kell állnom?

– Ó, jaj, Dar – nevetett fel a lány. – Sok bajod van ezzel, mi?

– Ne is mondd… – felelte a bátyám nagyot sóhajtva. – Örülök, hogy láttalak, Caoimhe – mondta, majd elkapta a tarkómat, és a lánycsapatot megkerülve már terelt is az iskola felé. – Vigyázz magadra! – szólt hátra.

– Te is, Dar! – kiáltotta a lány. – De azért tartsuk a kapcsolatot!

– Tartsátok a kapcsolatot? – ráztam a fejem, és kiszabadultam a szorításából. – Ez meg mi a francot jelent?

– Ki tudja – mormolta Darren. – Tudod, milyenek a lányok.

– Szexeltél vele?

– Mi van? – Megtorpant, és nagy lendülettel maga felé fordított, hogy nézzek rá. – Nem, nem szexeltem vele. Minek kérdezel ilyeneket?

– Ne játszd itt a szentet! – nevettem, és viccből meglöktem a mellkasát. – Tudom, hogy régebben voltál lányokkal is.

Darren nagyot sóhajtott.

– De úgy nem.

– Jó, de szerintem tetszel neki – jegyeztem meg, és újra elindultam, felvéve vele a lépést. – Kiguvadt szemmel nézett rád.

– Kiguvadt szemmel? – kuncogott Darren. – Dilis vagy.

– Pedig igaz – nevettem. – Meglep, hogy nem ájult el, amikor meglátott. – Megköszörültem a torkomat, a kezemet a homlokomhoz nyomtam, és lányos hangon azt mondtam: – Ó, Darren Lynch! Csak nem téged látnak szemeim? Csillapodj, zakatoló szívem!

– Mekkora kis szarházi vagy! – hahotázott a bátyám.

– Te pedig csupa meglepetés – kacsintottam rá, és oldalba könyököltem. – Lapul még másik szőkeség is a suliban, aki alig várja, hogy a lábad elé omoljon? Mert szívesen átvállalom tőled.

– Fogd már be! – mondta szomorúan ingatva a fejét. – Őszintén, nem erről van szó. Csak egy jó barát.

– Nyugi, Dar. Tudom, hogy meleg vagy. Csak szórakozom ve…

– Jézusom, Joey! – sziszegte Darren elkapva a vállamat. Körbenézett, a szeme elkerekedett a rémülettől, majd lassan kifújta a levegőt, és azt dünnyögte: – Ne olyan hangosan, jó?

– Ezt miért csinálod? – kérdeztem. A jókedvem odalett, és csak csóváltam a fejem, ahogy nőtt bennem a harag. – Miért titkolod el, hogy ki vagy?

Megrázta a fejét, kék szeme tele volt fájdalommal.

– Joey…

– Nem, ez marhaság, Dar! – erősködtem, mert nem voltam hajlandó ejteni a témát. – Nem szégyellek, és neked sem kéne szégyellned magad.

– Nem szégyellem magam – felelte halkan.

– Akkor jó – csattantam fel. – Mert szart sem kell szégyellned.

– Aha, ja. Apa szerint van mit.

– Aha, ja. Apa bekaphatja – mordultam fel. – Neki kellene magát szégyellnie, nem neked.

– Azt ugye tudod, hogy hat évvel ezelőttig ebben az országban bűncselekmény volt, ha valaki meleg?

– Aha, meg az óvszer és a többi fogamzásgátló cucc használata is – morogtam. – Ami csak azt mutatja, hogy szarok a törvények.

– Joe…

– Ez az ország elmaradott, Darren. Te is tudod – szálltam vele vitába. – Igen, most már jobb, de mindketten tudjuk, hogy az alapoknak, amikre a törvényeket építették, sokkal több közük van a valláshoz, mint a józan észhez.

– Nézd, tényleg nem akarok erről beszélni, Joe.

– Jó, de nem szeretném, ha füled-farkad behúzva járkálnál, amikor semmi okod rá – érveltem. – Marhaság, Darren. Minden szó, ami annak a faszinak a szájából kijön, egy nagy rakás szar, szóval ne érezd magad rosszul miatta. Apa a sötét középkorban él, szóval ne hagyd, hogy lerángasson oda magával!

– Mit javasolsz, mit csináljak, Joey? – kérdezte elcsigázva. – Szegüljek szembe vele?

Igen.

– Simán kiütnéd.

– Nem, dehogy. Különben is, az életben nem minden vitának kell közelharcig fajulnia.

– A mi életünkben igen – ellenkeztem hevesen. – Jobb, ha vállalod a harcot, és mindent megteszel azért, hogy te legyél a legerősebb kutya.

– Mint te, csipogós?

– Lehet, hogy nem én vagyok a legerősebb kutya a harcban – ismertem el mogorván –, de mindig az én fogam a legélesebb.

– Mint a közmondásban: nem a kutya mérete számít, hanem az, mennyire harcias?

Bólintottam.

– Végre egy nyelvet beszélünk!

Darren furán nézett rám.

– Szóval a világodban ember embernek farkasa?

– Nem csak az én világomban, Dar. Ezek tények.

– Tudod – tűnődött mélabúsan –, nem tudom eldönteni, a gerinced a megmentőd lesz-e, vagy a veszted.

– Bárhogy alakul, nekem mindegy – vontam meg a vállam. – Mert nem érdekel.

– Ez nem igaz – vitatkozott. – Érdekel.

– Nem – nevettem keserűen. – Tényleg nem érdekel.

– Szeretném, ha elkezdene érdekelni, Joey.

– Jó, érdekel – morogtam. – Te érdekelsz, és Shan, Tadhg és Ols…

– Azt szeretném, ha te is érdekelnéd magadat, Joey.

– Azt a rohadt!

Megtorpantam, amint a tekintetem megakadt egy magas szőke, angyalarcú lányon, aki a virágágyást körülölelő falon ült az iskola bejáratánál.

– Mi az? – kérdezte Darren körbenézve. – Ég a ház?

Teljesen megdöbbentem a látványtól, azonnal elment a kedvem attól, hogy tovább társalogjak a bátyámmal, és csak odamutattam a lányra, akinek szőke haja ide-oda lengett a szellőben.

– Nem ismerem – mondta a bátyám. – Biztosan elsőéves.

Ilyet még az életben nem láttam, elképedve néztem, ahogy hosszú lábát lóbálva Chupa Chups nyalókát szopogat, és teljesen hidegen hagyja a srác, aki beszélgetni próbált vele.

– Jézusom – fújtam ki a levegőt. – Nem érdekel, hogy meleg vagy, vagy sem. El kell ismerned, hogy ennyire gyönyörű lányt még sosem láttál.

A lány tekintete ekkor felém rebbent. Amint a pillantásunk találkozott, forróság áradt szét a mellkasomban.

A mindenit!

Totál azt vártam, hogy elpirul és elkapja a tekintetét. De nem. Ehelyett oldalra döntötte a fejét, és pont olyan arccal mért végig, ahogy gyanúm szerint én is őt. Felvonta a szemöldökét, lassan kivette a szájából a nyalókát, és várakozva nézett rám.

A tekintetem kérdőn villant a sötét hajú srác felé, aki még mindig hiába próbálta megragadni a figyelmét, aztán vissza a lány arcára. Dacosan felszegte az állát, és a szeméből kiolvastam: Na, mire vársz?

Ó, a francba!

Tényleg, mire vártam?

– Nyugalom, öcskös – nevetgélt Darren, és erővel tolni kezdett a járdán a főépület felé, el a szőkeségtől. – Helyes csaj, de még ne ugorj be a ringbe! Hidd el nekem, ötven másik lány van az évfolyamodon, aki pont ilyen szép.

Kétlem.

– Nekem nem kell ötven másik lány – feleltem, és hátrafordulva láttam, hogy még mindig engem néz. – Csak az a lány.

– Ó, ha újra elsőéves lehetnék… – sóhajtott Darren, majd felnevetett, és húzni kezdett maga után, míg végül szem elől tévesztettem a lányt. – Ha semmi mást nem tanítottam neked az utóbbi tizenkét évben, akkor ezt jegyezd meg: uralkodj az indulataidon, tanulj rendesen, ne lófrálj az utcán, és kerüld az olyan lányokat, akik így néznek ki!

– Mármint hogyan?

– Úgy, mint akiknek a homlokukra van írva, hogy összetörnék a szíved.

– Vagyis a középiskola hat évében éljek úgy, mint egy szerzetes – morogtam, és kitéptem magam a kezéből, amint odaértünk az iskola elé. – Hol kell jelentkeznem?

– Nézd, én is ezt csináltam – kuncogott a bátyám, jót szórakozva a felháborodásomon. – Nekem bevált.

– Mert te segghülye vagy – közöltem. – Komolyan, Dar, csoda, hogy rokonok vagyunk.

– Pedig azok vagyunk – emlékeztetett, aztán odahúzott magához, hogy megöleljen. – Mindig a bátyád leszek, bármi történik is, jó? Ezt sose feledd!

– Mit mondtam neked? – sziszegtem, elhúzódva tőle, mielőtt bárki meglátná, hogy nem is akárkit, hanem a bátyámat ölelgetem. – Állnom kéne a szavam, és tökön kéne hogy rúgjalak ezért.

– Vigyázz magadra! – A hangja fátyolos volt az érzelmektől, ahogy nézte, hogy dühöngök. – Szeretlek.

– Jézusom, hagyjuk ezt a szeretlek dumát – morogtam feszengve. – A középiskolát kezdem, seggfej, nem háborúba küldesz.

– Tudom – bólintott mereven.

Zavarba jőve, gyanakodva méregettem, majd megráztam a fejem, és elindultam a bejárat felé.

Állj meg!

Ne menj be!

Valami nem stimmel.

Fordulj vissza!

Ez így nem oké.

– Dar! – Bizonytalanul topogva fordultam meg, de addigra már elsétált. – Találkozunk suli után, ugye?

A bátyám nem válaszolt.

– Dar!

Nem is fordult vissza, hogy rám nézzen.

– Darren!

Ehelyett a fejére húzta a kapucniját, és egyre távolodott tőlem.

– Mondd csak, ez a pasi az ápolód, vagy önállóan is tudsz gondolkodni? – kérdezte egy hang. Megpördültem, és nem más állt előttem, mint az a szőke lány, aki az előbb a falon ült. És a rohadt életbe, közelről még szebb volt.

El is felejtettem Darren furcsa búcsúját, és már csak annak a lánynak az arcát láttam, aki kérdő tekintettel nézett rám. Magas arccsont, rózsaszín, duzzadt ajak, nagy zöld szempár és olyan haj, amilyet csak magazinokban látni. Igen, ilyen szép csajt még az életben nem láttam.

– Hogyne tudnék önállóan gondolkodni.

– Az előbb láttál ott – közölte kimérten, és zöld szeme foglyul ejtett.

– Igen.

– Továbbmentél.

Bólintottam, mint egy hülye.

– Igen.

– Ilyet többé ne csinálj!

Bakker.

– Nem fogok.

Még egyszer végigmért, és elismerőn bólintott.

– Gyönyörű vagy.

Azt a rohadt.

– Te is.

– Hm. – A szája széle megemelkedett. – Szóval van neved, fiú, aki önállóan gondolkodik?

– Számít? – vetettem oda, mert muszáj volt visszaszereznem az irányítást, amit elvett tőlem ez a dinamólány. – Mindketten tudjuk, hogy mire lemegy a nap, már bébinek fogsz szólítani.

Megnyalta az ajkát, hogy elrejtse mosolyát.

– Tényleg? – Közelebb lépett.

– Mondd meg te, szöszi.

Most már rendesen elmosolyodott, és még a lélegzetem is elakadt.

– Oké, ez elég laza volt.

– Kösz – vigyorogtam önelégülten.

– Aoife vagyok – nevetett, és felém nyújtotta a kezét.

– Joey – feleltem, megfogva apró kezét.

– Joey. – Oldalra döntötte a fejét, és a legcsekélyebb szégyenérzet nélkül tanulmányozott. – Illik hozzád a neved.

– Ezt én is mondhatnám rólad. A neved ragyogást és szépséget jelent, igaz?

– Tudsz írül – vigyorodott el.

Aha, tudtam írül, de nem annyira jól.

Általánosban volt egy Aoife nevű lány az osztályunkban, aki állandóan arról áradozott, hogy egy ír harcos királynőről kapta a nevét, akinek a szépsége állítólag vetekedett a trójai szép Helénáéval.

De úgy döntöttem, ennek a bizonyos Aoife-nak erről inkább nem teszek említést. Akkor tuti nem, amikor minden előnyt meg kellett ragadnom.

– Szóval melyik osztályba kerültél? – kérdezte, és elővette az összehajtott órarendjét a rövid rakott szoknyája zsebéből. – Én első c-s lettem.

A tököm tudja…

Kisimítgattam a galacsinná gyűrt papírlapot, amelyen az osztályom órarendje állt erre a tanévre. Kurvára megörültem, amikor megláttam az I/c jelzést a lap sarkában.

– Én is.

Egy osztályba kerültünk.

Talán mellém szegődik a szerencse.

– Szóval pont olyan közepes tanuló vagy, mint én – mosolygott. – Az öcsém első a-s. Oda járnak a zsenik.

– Ikrek vagytok?

– Így vezeklek a bűneimért – bólintott.

– Vagyis mi vagyunk a harmadik legokosabb osztály?

– Vagy a harmadik legbutább – nevetett fel. – Attól függ, honnan nézzük.

– Miért? Hány osztály van az évfolyamon?

– Négy.

– Jézusom. Ez nem túl hízelgő ránk nézve.

– Nem – vigyorgott rám. – Kicsit sem. Szóval melyik általánosból jöttél?

– A Szent Szívből – feleltem. – És te?

– A Szent Bernadettből – húzta el a száját. – Tudod, az a…

– A lánysuli a város szélén, amit apácák tartanak fenn? – szisszentem fel együttérzőn. – Hát ez elég nagy pech, nem?

– De. Nyolc év apácákkal. Nem látod, milyen szépen fénylik a glóriám?

– Ó, de, vakító.

– Alphonsus nővér szerint lányiskolában kellene folytatnom a tanulmányaimat – hümmögött ördögi mosollyal. – Mint megtudtam, némi vadság szorult belém, és nem kevés vonzalom a férfinem iránt. Nincs annyi ima, ami ki tudná űzni belőlem. – A szemét forgatta. – Csak azért, mert azt mondtam, szerintem dögös a pasi, aki Jézust alakította az egyik filmben, amit lejátszottak nekünk.

– Dögös? – vontam fel a szemöldökömet.

– Mi az? Tényleg az volt.

– Hát, ahogy elnézem, kevesebb időt kéne ima miatt térdelve töltened, és többet…

– Ki ne mondd! – figyelmeztetett, és a számra tapasztotta a kezét.

– …a férfinemmel – kuncogtam, és lefejtettem ujjait az ajkamról.

– Szóval úgy általában kellene több időt töltenem a férfinemmel? – kérdezte, és valamiképp összefonódtak az ujjaink. – Vagy veled? Mert őszintén mondhatom, elégedett vagyok a férfinem előttem álló képviselőjével.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy nincs pasid?

– Nem, ezzel azt akarom mondani, hogy lesz pasim, amint megkérdezel.

– Jézusom! – A pulzusom az egekbe szökött. – Te aztán nem fogod vissza magad, mi?

Rám kacsintott, és levette az iskolatáskáját a válláról.

– Abban mi lenne a poén?

Teljesen kibillentett az egyensúlyomból. Elvettem a felém nyújtott táskát, és a szabad vállamra kanyarítottam.

– Ez az – mondta elismerő biccentéssel, megcsodálva a vállamon átvetett élénkpink táskát. – Ez megteszi.

– Mit tesz meg?

– Elijeszti a többi lányt.

A szemöldököm magasba szökött.

– Te most megjelöltél a táskáddal?

– Naná – felelte bájosan mosolyogva rám, majd sarkon fordult, és elindult az iskola felé. – Most pedig gyere, bébi!

Felnevettem, mert mi mást tehettem volna.

Az volt a határozott benyomásom, hogy sokat fogok még ez után a lány után koslatni. A lábam azonban magától indult utána.

AZ ELSŐ ÉV

1999. NOVEMBER 30.

A szörnyek az ágyam alatt

JOEY

A SAJÁT PULZUSOM HANGJA LÜKTETETT A FÜLEMBEN, ÉS LE sem vettem a szemem a szobám padlójáról, ahogy a légzésemre összpontosítottam, a szegőléc repedéseire, a zoknimon frissen keletkezett lyukra, bármire, csak arra a seggfejre nem, aki az ajtón dörömbölt, hogy engedjem be.

– Nyisd ki az ajtót, te gyerek, hadd verjek beléd egy kis jó modort!

– Haszontalan kis geci, pont mint a bátyád.

– Most nem vagy olyan nagylegény, mi, te kis pöcs?

– Húzd ki ide a picsád, te kis fasz, mielőtt rád töröm ezt a kibaszott ajtót!

A szívem vadul zakatolt a mellkasomban, a testem minden egyes négyzetcentijét sebek és véraláfutások borították, és bár tudtam, hogy anyu odakint van, és védtelen, őszintén mondom, nem volt erőm még egy kört futni azzal az emberrel, akit a férjének nevezett. Akkor nem, amikor ma este ilyen könnyen elbánt velem.

Lenyeltem a torkomon lecsorgó vért, ide-oda fordítottam a fejem, és átgondoltam a lehetőségeket.

Visszaütni. Meghalni. Elszökni. Meghalni. Szólni valakinek. Meghalni. Elbújni. Meghalni. Meghalni.

Miután önzőn sok időt töltöttem azzal a gondolattal, hogy késsel felvagdosom a csuklómat, lehunytam a szemem, minden egyes izmomat megfeszítettem, míg az egész testem remegett a megerőltetéstől.

Ne tedd meg, tesó.

Még nincs itt az idő.

Ne add meg neki azt az elégtételt, hogy kicsekkolsz. Gondolj a többiekre.

Kétségbeesett igyekezetemben, hogy eltereljem a figyelmemet a kísértéstől, visszatartottam a lélegzetemet, és arra koncentráltam, miért nem hagyhatom itt ezt a házat.

Arra, hogy miért kell maradnom.

Shannon. Tadhg. Ollie…

Lassan, ahogy az elmém megbékélt azzal a ténnyel, hogy semmiképp sem hagyhatok hátra három ártatlan gyereket azokkal a szörnyetegekkel, akik létrehoztak minket, éreztem, hogy az izmaim elernyednek, és még mélyebbre süllyedtem a depresszióba.

Csapdába szorultam…

Fortyogva kelt életre bennem a neheztelés, amikor kibontakozott előttem egyetlen arc.

Egyetlen név.

Ott rohadjon meg Darren, amiért egyedül hagyott ebben a trutyiban!

Anyu a szobájában sírt, a ruhái szanaszét dobálva, a méltósága megtaposva, és szart sem tudtam tenni érte.

És mint legutóbb, nem tudtam megmenteni.

És mint annyiszor korábban, nem tudtam leállítani azt a rohadékot.

Apám mély zengésű hangja visszhangot vert a szobám falai között, ahogy az éjszaka folyamán elhangzó fenyegetései lassan frusztrált morgássá, majd végül részeg hadoválássá alakultak.

– Kibaszott kis pöcs! – Ez volt az utolsó, amit hallottam, mielőtt döngő léptei eltávolodtak az ajtómtól.

Pár perc múlva újra hallottam a hangját, de most a közlekedő másik végéből, és most anyám volt whiskey-gőzös dühöngésének célpontja.

Kinyúltam az éjjeliszekrényemen lévő ébresztőóráért, és az ablakom előtt álló utcai lámpa gyéren beszűrődő fényében próbáltam hunyorogva kivenni, mennyi lehet az idő.

Éjjel kettő óra harmincnégy.

A rohadt életbe!

Letettem az órát, bosszúsan kifújtam a levegőt, és ujjaimmal a mellkasomon dobolva próbáltam lenyugodni a picsába.

De nem ment egykönnyen.

Ma éjjel nem.

Mert Darren azóta sem jött haza, de ő bezzeg még mindig itt volt.

Az egyetlen ember, akire támaszkodhattam ilyen napokon – ilyen éjszakákon –, elsétált anélkül, hogy egyszer is visszapillantott volna.

Tudhattam volna. Végignéztem, ahogy elmegy.

Apa Darrent sosem ütötte meg úgy, mint engem.

Ő volt az elsőszülött, a család üdvöskéje. Én csak a pótlék. Darren arcán pofonok csattantak, az enyémen ököllel bevitt ütések.

Darren diplomatikus volt. Mindenkinél hatékonyabban tudott apánk lelkére beszélni, és észhez téríteni – na jó, a legtöbbször.

Mérgesen néztem az emeletes ágy alsó matracára, amely a távozása óta érintetlen volt, és éreztem, ahogy a keserűség ismerős hulláma magával ragad, és elviszi a gyerekkorom újabb darabját.

Még csak most kezdtem az első évemet, az ég szerelmére, csak egy hónap múlva leszek tizenhárom, szóval mennyi reményem lehet egy nálam kétszer akkora emberrel szemben?

Semennyi. Darren ezt pontosan tudta, és mégis itt hagyott védtelenül.

Tizenkét éves voltam, és frontkatona az otthonunkban dúló háborúban. Az ellenség, akivel szemben találtam magam, nagyobb és erősebb volt, és a szövetségesem elhagyott, amikor a legnagyobb szükségem lett volna rá.

A bátyám hirtelen távozása utáni első napokban lélegzet-visszafojtva vártam, és imádkoztam, hogy valamiképp leülepedjen a por, és Darren besétáljon a bejárati ajtón.

Ez egyáltalán nem volt jellemző rám. Nem szoktam imádkozni.

De azon az estén, amikor hazaértem a középiskola első napja után, és megláttam, hogy Darren tényleg elment, azon kaptam magam, hogy esküdözöm, és ígéreteket suttogok annak a valakinek ott fent az égben, felajánlva mindent és mindenkit, ami és aki csak eszembe jutott, cserébe azért, hogy épségben visszatérjem a bátyám.

A szövetségesem.

Az imáim válasz nélkül maradtak, és egyre inkább kicsúszott alólam a talaj az azóta eltelt hetekben.

Undorodtam magamtól, amiért magamra zártam az ajtót, és elbújtam, próbáltam alkudozni a büszkeségemmel, de a szívem mélyén tudtam, ha ma este megint kimennék oda, azzal a saját halálos ítéletemet írnám alá.

Ekkor szipogás hangja törte meg a szoba csendjét, és visszanyeltem a nyögést, a fejemet belevertem az ajtómba, amely mellett hurley-vel a kezemben álltam.

– Ne figyelj oda! – szóltam rá a testvéremre, bár fogalmam sem volt, melyikre, mert az a három, aki még mindig ebben a szarfészekben lakott, most ott kuksolt a paplanom alatt. – Zárd ki!

– De annyira ijesztő, Joe – szipogott Tadhg kidugva a fejét a felső ágyon a takaró alól. – Mi van, ha megint bántja anyut?

– Nem fogja – csattantam fel, összeszorított foggal hazudva hatéves öcsémnek. – Anyu jól van. Most pedig menj aludni!

– Nem tudok.

– Muszáj lesz – sziszegte a tízéves húgom suttogva. – Tudod, mi történik, ha apa rájön, hogy ébren vagyunk.

– Fogd be, Shan! – jajdult fel Tadhg. – Félek…

– Tudom, Tadhg – folytatta Shannon halkan, és ő is kibújt a takaró alól a hároméves öcsénkkel, Ollie-val, aki az ölében kuporgott. – Ezért kell csendben maradnunk.

– Húzzatok vissza aludni, a francba már! – rivalltam rájuk, átvéve a védelmező szerepét, amelyet akaratom ellenére a nyakamba dobtak. – Nincs semmi bajotok. Anyunak sincs. Egyikünknek sincs. Minden kurvára szuper.

– De mi van, ha apa megint bántja?

Egy percig sem kételkedtem abban, hogy megint bántja.
A gond az volt, hogy szart sem tudtam tenni ellene.

Pedig isten a tanúm, hogy megpróbáltam.

A ma este frissen eltört orrom bizonyította, milyen keveset érek azzal az állattal szemben, aki az apánk.

Hála az égnek, úgy láttam, Tadhg és Shannon nem értette, apánk milyen módon bántja anyánkat. Én viszont tízéves voltam, amikor megismertem a nemi erőszak jelentését.

Nem ez volt az első, hogy láttam, amint apa leteperi anyát, és nem is az első, hogy hallottam ezeket a szavakat hanyagul odavetve beszélgetésben, de ez volt az első alkalom, hogy sikerült a szót és a tettet összekötni, és felfogni, mi történik anyámmal.

Felfogni, hogy az az állat mit kényszerített bele anya testébe akarata ellenére. Újra meg újra.

A közbeavatkozásom hiábavalónak bizonyult, és azzal végződött, hogy anyám – megverve, zúzódásokkal teli testtel, véresen és deréktól lefelé meztelenül heverve a konyha padlóján – kitessékelt. A szemével vádolt valamiért, ami ellen nem tehettem semmit, de csak azután, hogy apám bevitt néhány jól irányzott ütést még serdületlen testemre.

Ezek után csak tovább erősödött az elszántságom, hogy befogom a szám, és egy szót sem szólok arról, mi folyik otthon.

Tudtam, hogy Darrent szexuálisan bántalmazták, amikor óvodásként fél évet nevelőszülőknél töltöttünk. Épp eleget hallottam róla – és épp elég lelkiismeret-furdalást keltettek bennem –, hogy tudjam, jobb, ha hallgatok, és megtartom magamnak a családunk magánügyeit.

„Ne feledd, Joey, hogy apu bármennyire is agresszív, sosem lesz rosszabb, mint az…”

„Szerinted ez rossz? Nem is tudod, milyen rohadt szerencsés vagy…”

„Te fagyit és sütit kaptál a nevelőszülőknél, míg engem tönkretettek…”

„Nincs miért panaszkodnod, hozzám képest nincs. Jó dolgod volt, szóval ne sajnáltasd magad…”

„Tudod, mi történik azokban az otthonokban? Azt akarod, hogy Tadhg úgy járjon, mint én? Ezt akarod Shannonnak? Akkor fogd be a szád! Semmi sem annyira rossz ebben a házban, ami érne annyit, hogy visszamenjünk oda. Semmi…”

Amint a saját szememmel is láttam, tudtam, kizárt, hogy olyan helyzetbe hozzam a testvéreimet, ahol ilyesmi történhet velük.

Előbb halnék meg – és ezt nem a drámai hatás miatt mondtam. Komolyan gondoltam.

Ezek után éveken át nem aludtam éjjel. Nem mertem elaludni. A zajok – azok a kibaszott hangok, amiket anyu kiadott – beleégtek az emlékezetembe, és önpusztító hurokban újra meg újra lejátszotta az agyam. Még akkor is ugrásra készen vártam, amikor csend volt. A némaság majdnem annyira kikészített, mint anyu sikolyai.

Mert a sikolyok azt jelentették, még él. A hallgatás azt is jelenthette volna, hogy meghalt.

Emlékszem, egyik éjjel feküdtem az ágyamban, hasonlóan, mint ma, merev testtel fülelve, hogy halljak minden ágynyikorgást, minden undorító nyögést és nyöszörgést, amely a közlekedő túlsó végéről, a zárt ajtó mögül hallatszott ki.

Felemésztett a rettegés, és tíz esetből kilencben kipattantam az ágyból, és őrt álltam a húgom ajtaja előtt, szorongva, mert neki is volt valamije, amit egy apánkhoz hasonló állat végül el akarna venni tőle.

Legalább amikor mind együtt voltunk, egy fedél alatt, meg tudtam védeni Shannont is, a többieket is, átvehettem valamennyit a fájdalmukból, így megmaradt nekik a gyerekkor látszata.

Ha szólok valakinek, otthonba visznek minket. És ha otthonba kerülünk, nagy eséllyel elválasztanak minket egymástól. És ha elválasztanak, akkor nem tudnám megvédeni őket a ragadozóktól, akik Darren elmondása szerint mindenhol ott lapultak.

Már a gondolattól is hideg futkosott a hátamon, hogy ilyesmi történhet Shannonnal, Ollie-val és Tadhggal, és inkább befogtam a szám.

Elbírtam a nyomást. Elbírtam az ütéseket. Elviseltem a whiskey-gőzös dühkitöréseket. Elviseltem mindent, ha így nekik nem kellett.

Mint egy szent vérszerződést, gondolatban megújítottam a fogadalmat, amelyet aznap este tettem magamnak, miután Darren lelépett: minden erőmmel megvédem a testvéreimet. Soha nem engedem, hogy úgy megverjék őket, mint engem, vagy bántalmazzák, mint az anyánkat, vagy meggyalázzák, mint a bátyánkat.

Azzal a kevés megmaradt erőmmel is óvni és védeni fogom őket minden ártalomtól, hogy sose kelljen elbarikádozott ajtó mögött, hurley-vel a kezükben ülni. Ott leszek, hogy ezt megtegyem értük.

Tudtam, milyen az, amikor az embert cserben hagyja a védelmezője, és én sosem fogom hagyni, hogy ez velük is megtörténjen. Aha, Darren bekaphatja, amiért itt hagyta az öccseit és a húgát, hogy védjék meg magukat egy szörnyeteg ellen. Kapja be, amiért így én lettem apánk első számú bokszzsákja.

Mindig is az voltál, tesó…

A középiskola is bekaphatja, ha már itt tartunk. A tekintetem a házi feladattal teli iskolatáskámra vándorolt. A legkevésbé sem állt szándékomban megcsinálni azt a sok szart, amit olyan tanárok adtak fel, akiknek a rólam alkotott véleménye volt a legkisebb gondom.

Igen, nyugodtan kijelenthetjük, hogy a középiskola újabb kudarc.

Az új igazgatóm, Mr. Nyhan szerint lobbanékony voltam, és nem tiszteltem a tekintélyt. Ha feleannyi szarságot kellene elviselnie, mint nekem, akkor ő sem tisztelné a tekintélyt.

Seggfej.

Élvezettel húztam ki nála a gyufát.

A vele szembeni nyílt ellenszenvem oka egyszerű volt: annak idején apámmal együtt hurlingezett.

Na ja, a hurling…

Borzongás futott végig rajtam.

Ez volt a menedékem és életem megkeserítője.

Apám négyéves korom óta kényszerített rá, és mivel rettegtem, hogy ez a súly átkerül Tadhg vállára, ahogyan az enyémre, miután Darren abbahagyta, rendesen meghajtottam magam a pályán.

És jó voltam.

Jobb, mint apám vagy Darren bármikor is, és azt hiszem, ettől apa még jobban utált – azért, mert nem voltam teljesen hasznavehetetlen, mint ahogy folyton a képembe vágta.

Fasz.

Az ilyen gondolatok és a maihoz hasonló elcseszett esték miatt történt, hogy amikor Shane Holland, aki pár évfolyammal felettem járt a Ballyban, megkínált életem első spanglijával az ötödik órai szünetben, elfogadtam. Amikor azzal biztatott, hogy lenyugtatja zakatoló elmémet, és segít elaludni, olyan mélyen letüdőztem azt a szart, hogy majdnem megfulladtam közben.

És tudjátok, mi történt? Bevált.

Aznap este hazamentem, és úgy aludtam, mint egy csecsemő, áldott tudatlanságban a tekintetben, mi történik a szobám zárt ajtaján túl. Évek óta akkor aludtam először zavartalanul, és azonnal megtértem, és úgy döntöttem, a fű nekem való.

Pár slukk után jobban el tudtam lazulni, mint előtte bármitől. Este lehunytam a szemem, és nem hallottam anyát a fejemben.

Békére leltem.

Például múlt szombaton is, munka után pár órára találkoztam Shane-nel és néhány idősebb sráccal a suliból. Már ismertem többségüket, hiszen ugyanazon a környéken nőttünk fel. Eléggé ártalmatlanok voltak – na jó, legalábbis a legtöbbje.

Persze annyira nem voltam naiv, hogy azt higgyem, Shane és a seggfej haverjai tényleg a barátaim. Csak menekülőutat ajánlottak a világom legnagyobb seggfeje elől.

Az apám elől.

Különben is, a betépés gondolata sokkal vonzóbb volt, mint az, hogy verést kapjak az öregemtől, amiért a délelőtti meccsen kihagytam egy hatvanötöst – ami a szöglet megfelelője a hurlingben.

Így hát kapva kaptam az alkalmon, hogy elmeneküljek éjszakára.

Hogy az egész megszűnjön körülöttem…

Aztán másnap reggel elszabadult a pokol, amikor apa elagyalt az éjszakai kiruccanás miatt, de kurvára nem bántam meg. Nem is emlékeztem rá, hogyan jutottam haza. Túlságosan elszálltam a démonharapásnak csúfolt ótvar fűkeveréktől meg a tablettáktól ahhoz, hogy bármit is felfogjak.

Vagy bármi is érdekeljen.

A francba is, egy szempillantás alatt újra bevállalnám, ha ez azt jelentené, hogy néhány órácskára megmenekülnék az életem valóságától – megmenekülnék tőlük.

Jézusom, bárcsak lenne nálam most is egy spangli…

– Szerintem megint bántja – lehelte Tadhg, kirángatva a gondolataimból, amikor felhangzott anyu fájdalmas jajgatása, amit vadállati morgás követett.

Ó, tudtam, hogy így van.

– Utoljára mondom, nem bántja.

– Biztos?

Nem.

– Igen.

– Esküszöl?

Nem.

– Igen.

– Kösz, hogy átjöhettünk hozzád, Joe.

– Nem gond.

– Van kedved idejönni közénk?

Hogy aztán háromból ketten rám pisiljetek éjszaka?

– Kösz, de nincs.

– Biztos, hogy nem akarsz…

– Aludjatok! Most rögtön!

Elkomorulva hagytam, hogy a gondolataim visszatérjenek Darrenre, miközben bevackoltam magam az ajtó mellé éjszakára, ahol egyedül a neheztelésem volt a társaságom – és a hurley-m.

Fasz.

2000. FEBRUÁR 14.

Bárkit, csak őt ne!

JOEY

AZTÁN CSAK ÚJRA ÖSSZE KELL KÖTNI A DRÓTOKAT, ÍGY, ÉS pikk-pakk, meg is vagy vele – magyarázta Tony Molloy hétfő délután, és átnyújtotta a drótvágót.

A motor, amelyben újrahúzta a vezetékeket, életre kelt.

– Hát ez kurva jó – vigyorogtam.

Tony felvonta őszülő szemöldökét.

– Ezt csak vész esetére mutatom meg, nem pedig éjszakai furikázásra, sem pedig azokra a szarságokra, amit a fiatal srácok művelnek errefelé.

– Nyilván.

– Jól van, kérem a fázisceruzát.

Átadtam neki, amit kért. Hatalmas tudásvággyal szívtam magamba mindent, amit az idősebb férfi tanított, és végtelenül hálás voltam, amiért tavaly vállalta velem a kockázatot – pedig ez azt jelentette, hogy a rám bízott szerepben alapvetően Tony csicskája voltam.

Nem volt épp izgalmas feladat benzint töltögetni a műhely melletti udvaron, de hamarosan rájöttem, hogy élvezek motorokkal dolgozni. Sőt, nem csak élveztem – pontosan erre a figyelemelterelésre volt szükségem.

A pénz nem volt valami fényes, egy ötös óránként, de túl fiatal voltam még ahhoz, hogy bejelentett munkám legyen, de még ha elég idős lennék is, ilyen heves természettel aligha tudnék megtartani egy rendes állást.

Nem tehettem róla. Nehezen tartottam kézben a dolgokat. A düh, amely robbant bennem, valahányszor nézeteltérésbe keveredtem valakivel, vagy egy seggfej úgy döntött, vitába száll velem, kontrollálhatatlan volt.

Valami azt követelte bennem, hogy vegyem fel a harcot, bármilyen apró és jelentéktelen volt is a vita. Nem is értettem, miért. Mintha egy démon élt volna a bőröm alatt, amely a kelleténél több rúgást viselt el meghunyászkodva, és már nem volt hajlandó többet eltűrni.

Különben is, mindent megért az a megkönnyebbülés, ami anyám arcára ült ki, amikor minden péntek este átnyújtottam a keresetemet. Ha csak a nyomás tizedét le tudnám venni a válláról, amit az a semmirekellő rohadék helyezett rá, akihez hozzáment, és nem volt hajlandó állást keresni, akkor örömmel gürizem óránként egy ötösért.

Annyi munkaórát vállaltam, amennyit csak lehetett, szinte mindennap dolgoztam suli után, akár este kilencig, tízig is, szombaton pedig egész nap, hacsak nem kellett pár órára meccs miatt távol lennem.

– Mondd, hogy megy a suli, kishaver! – kérdezte Tony feltápászkodva. – Remélem, meghúzod magad a múlt heti felfüggesztés után.

Nem rajongtam a suliért, és a főnököm ezt tudta is. Még a jobb napokon is utáltam, de amikor mérlegelnem kellett a lehetőségeimet, inkább laktam volna azon a helyen – vagy itt –, ha ez azzal járt, hogy nem kell hazamennem.

– Már meséltem róla – mondtam, és bementem Tony után a személyzeti szobaként is szolgáló irodába. – Az a pöcs Rice nagyon elszállt magától.

– Te pedig boldogan rángattad le a földre… – hümmögött Tony. Bekapcsolta a vízforralót, és a monoklim felé intett. – Ha továbbra is így jelensz meg a műhelyben, elijeszted a vénlányokat, akik benzinért jönnek.

Megvontam a vállam.

– Tudod, Joe, tényleg meg kéne tanulnod megőrizni a hidegvéredet – folytatta, mindkettőnknek teát töltve. – A forró fejed fog a bajba sodorni, fiacskám. Visszatart az életben.

Vagy életben tart, míg felnövök, és elhúzhatok ebből a városból.

– Talán – helyeseltem, és végighúztam a nyelvemet az alsó ajkamon lévő, nemrég begyógyult seben.

– Már most visszatart – tette hozzá, átnyújtva nekem az egyik bögrét, majd belekezdett a szokásos, „ennél sokkal több lehetőség van benned” kezdetű hegyi beszédébe.

Lerogytam az asztalhoz a vele szemközt lévő székre, belekortyoltam a teámba, és kizártam a tudatomból Tony hangját, de azért illedelmesen bólogattam meg helyeseltem a megfelelő helyeken, mert az összes szót hallottam már, de szívem mélyén tudtam, hogy nem Tony az ellenség.

Minden egyes szó, amit kiejtett a száján, ismerős volt, a korábbiak visszhangja, amiket már ezerszer hallottam.

Tőle. Murphy nagyitól. A Bally igazgatójától. Az edzőimtől és a trénereimtől.

Blabla, kibaszott blablabla…

– Szia, apu! – hallatszott egy hang az iroda ajtajából, mire Tony elhallgatott a prédikáció közepén, és a szívem nagyot dobbant. A tekintetem megakadt az ismerős, hosszú lábú szőkeségen, aki ott állt az ajtóban, és ugyanolyan iskolai egyenruhát viselt, mint amilyet én is napközben, és elnyomtam egy nyögést.

A francba már…

Ez a lány.

Igen, ez a lány púp a hátamon.

– Aoife – ragyogott fel Tony szeme. – Te meg mit keresel itt?

– A könyvtárban tanultam Paullal – felelte a lánya kipirult arccal, majd ledobta a földre az iskolatáskáját, és elindult az apja felé. – Jövő héten lesznek a félévi vizsgák. Elszaladt az idő, és azt mondtad, nem szeretnéd, ha sötétben gyalogolnék haza. – Angyali mosollyal nézett az öregére, a szempilláját rebegtette, és csillogó zöld szemmel azt kérdezte: – Haza tudsz vinni?

– Elszaladt az idő a könyvtárban? – vonta fel Tony a szemöldökét hitetlenkedve. – Fél nyolckor Valentin-napon? Azt hiszed, a tegnapi záporral érkeztem a földre?

Felhorkantam, mert én is rohadtul nevetségesnek találtam ezt a kifogást.

Aoife zöld szeme összeszűkült, figyelmeztetően, mire csak megvontam a vállam. Én aztán pont leszartam, hogy bajba kerül-e az apjánál, vagy sem. Jobb hazugsággal is előállhatott volna.

Ez szánalmas volt.

– Félévi vizsgák? – nézett rám Tony. – Joey fiam, ugyanazon az évfolyamon vagy, mint az ikreim. Hallottál bármit is a suliban a félévi vizsgákról?

– Egy árva szót sem – feleltem, bár halványan emlékeztem rá, hogy hallottam valamit a közelgő vizsgákról, de túlságosan is élveztem a lány feszengését ahhoz, hogy a kezébe nyomjam a lapátot, amivel kiáshatja magát a saját gödréből.

– Mintha tudná… – vetette oda Aoife Molloy mogorván. – Oda se figyelj arra, amit mond, apu. Joey Lynch több időt tölt az igazgatóiban, mint az órákon velünk…

– Veled és Paullal? – kérdeztem alá.

Tony felvonta a szemöldökét.

– Mármint Paullal, a barátoddal?

– Inkább Paullal, a pöccsel – fújtam megvetőn.

– Hűha, Joey. – Újra összeszűkült Molloy szeme. – Meglep, hogy annyi időre kihúztad a fejed a seggedből, hogy megtanuld az osztálytársaid nevét.

– Egy hurlingcsapatban játszunk.

Aoife karba fonta a kezét a mellkasán.

– Igen, és?

– És onnan tudom a nevét – dünnyögtem hátradőlve a széken. – Felesleges beszólnod. És Paul Rice tényleg pöcs.

Tony felnevetett, de azonnal magához tért.

– Na várjunk! Ez nem az a srác, akivel összeverekedtél múlt héten, ami miatt felfüggesztettek?

– De ő az – válaszoltam.

– Mert ok nélkül ütötted meg – morogta Molloy, máris a pasija védelmére kelve.

– Te csak azt hiszed – vágtam vissza.

– Hah! Mindegy – csattant fel. – Haza tudsz vinni vagy sem, apu? Mennem kéne, egy csomó házit még be kell fejeznem.

– Miért nem csináltad meg a könyvtárban? – ugrattam, és élveztem, hogy a kelleténél még jobban felbosszanthatom. – Miközben azt a sok fontos tantárgyat tanultad Paullal.

– Te meg miért nem fogod be a szád? – vágott vissza gőgösen. – És törődj a magad dolgával!

– De ami még fontosabb, miért nem kísért haza ez a Paul nevű fiatal srác? – szólt közbe Tony elkomorulva. – Miféle úriember hagyja magára a barátnőjét késő este a városban?

– Az anyukája jött érte, hogy elvigye az edzésre – felelte Aoife vállvonogatva.

– Edzésre? – nézett rám Tony kérdőn.

Megráztam a fejem.

– Ma este nincs hurlingedzés.

– Tajcsira vitte – pontosított Molloy indulatosan. – Nem minden a hurling körül forog.

– Tajcsi? – ráncolta a homlokát Tony. – Azt hittem, az valami lakberendezési trend.

– Az a fengsuj, apu.

Visszanyeltem a nevetést. Molloy dühösen nézett rám.

– És az anyja miért nem vitt téged haza?

Molloy idegesen vonta meg a vállát.

– Nem kértem meg rá.

– És a srác sem kérte meg helyetted? – mordult fel az apja.

– Látja? – dünnyögtem sokatmondón nézve Tonyra. – Egy pöcs.

– Apu – csattant fel Molloy, ügyet sem vetve rám. – Hazaviszel vagy nem?

– Nem.

– Mi van? Apu! Haza kell mennem. Mondtam, hogy egy csomó házim van.

– Sajnálom, kicsim, de itt ez a Corolla, ami teljes szervizre szorul, meg kell csinálnom, mielőtt mára bezárnék. És még órákig itt leszek.

– Apu!

– Kislányom!

– Apa!

– Ágyékom gyümölcse.

– Jól van! – fújtatott Molloy színpadiasan, és lehajolt a táskájáért. – Ne is vidd haza a védtelen kislányodat a sötét éjszakában! Vállalom a kockázatot, és hazagyalogolok.

– Arról szó sem lehet! – dörrent rá az apja. – Ülj le! Megírhatod a házidat, míg én befejezem a munkát, és utána majd hazaviszlek.

– Nem maradok itt zárásig! – vágott vissza Molloy, mint akit még a gondolat is sért. – Csak pár kilométer gyalog. Maximum húsz perc. Különben is, itt hideg van, meg uncsi, és nekem muszáj…

– Megírnod a házidat – fejezte be helyette az apja. – Igen, mintha már említetted volna. Sebaj, akkor sem mész haza egyedül.

– Akkor sem maradok! – dacoskodott Molloy, és szőke lófarka előrelendült, át a válla felett, ahogy felkapta a táskáját, és elindult az ajtó felé. – Nem lesz semmi bajom.

– Jézusom! – mordult fel Tony a fejét csóválva. – Joey fiam, megtennéd nekem azt a szívességet, hogy egy darabban hazajuttatod ezt az önfejű lányomat? Utána le is léphetsz.

– Nincs szükségem kísérőre – ellenkezett Molloy elborzadva, de az apja a szavába vágott.

– Vagy ő kísér haza, vagy itt várod meg, míg végzek a munkával. Te döntesz.

Molloy megdöbbent, de látszott, hogy mérlegeli a lehetőségeket, és végül rám emelte a szemét.

– Jó. Akkor hazakísérsz vagy sem?

A francba már…

*

Elvileg ma azt kellett volna megtanulnom, hogyan cseréljem ki a gyújtógyertyát Danny Reilly ócska Corollájában, ehelyett egy dühös tinilányt kísértem haza, az akarata ellenére. Magam sem értettem, hogy vehettek rá erre a szarságra.

Ha Tony ismerne, ha úgy igazán, kurvára rendesen ismerne, akkor hamar rájönne, hogy a lánya sokkal jobban jár nélkülem, mint velem. Rossz döntés vagyok; anyám ezt már több alkalommal is tudtomra adta.

Kezemet a kapucnis pulóverem elülső zsebébe mélyesztve lépdeltem Aoife Molloy mellett, hallgattam, ahogy hőbörgött a szexizmusról és a kivételes bánásmódról, mert lány volt, és a kettős mércéről, mert egyidősek vagyunk, és bezzeg az apjának semmi baja azzal, hogy én egyedül megyek haza, nem beszélve egy csomó más marhaságról, amit összehadovált azóta, hogy az apját a műhelyben hagytuk.

Valójában ennek a színpadias hőzöngésnek az agyamra kellett volna mennie. Ehelyett inkább csak szórakoztam rajta.

– Kiakasztó ez az egész – sziszegte öles léptekkel haladva a járdán a magas sarkú iskolai cipőjében, csupasz combját közszemlére téve a szoknyának csúfolt falatnyi szürke textil alatt. – Apa totál igazságtalan.

– Ezen a ponton megállíthatlak? – kérdeztem feltartva a kezemet.

– Aha – mondta, és várakozva nézett felém. – Miért?

– Semmi különös. Csak azt akartam, hogy hagyd abba.

– Tudod, Joey, néha akkora seggfej vagy. – Ingerülten megrázta a fejét, és megindult előttem. – Akkora seggfej!

Nekem aztán holt mindegy.

Nem szaporáztam meg a lépteimet, és nem futottam utána, mert gyanítottam, hogy hozzászokott, hogy a srácok ezt csinálják.

Amikor ezt észrevette, hátrapördült, és dühösen nézett rám.

– Belöktél a busz alá ezzel az egész könyvtárdologgal – fakadt ki, mint akit a szükségesnél sokkal jobban felkavar ez a vita. – Fedezhettél, vagy hallgathattál volna. Ehelyett direkt felpiszkáltad aput, és most aggódik a Paullal való kapcsolatom miatt, és azt sugalltad, hogy rosszban sántikálunk, nem pedig tanulunk.

– De nem így volt? – intettem a nyakán látható lilás elszíneződésre, amelyet minden bizonnyal Paul, a pöcs szája hagyott ott.

– Nem ez a lényeg – kiabálta, és toppantott. – Befoghattad volna a szád. Átnézhettél volna rajtam, mint szoktál. Ehelyett direkt bajba akartál keverni.

Megvontam a vállam, mert valahol egyetértettem az állításával.

– Nem is akarsz most itt lenni velem. Nyilvánvaló. Én vagyok az utolsó, akit haza akarsz kísérni, akkor miért töröd magad?

– Mert az apád megkért rá.

– Jó, akkor én meg arra kérlek, hogy ne kísérj haza!

– Nem te adod a fizetést.

– Jaj! – Ingerülten fújta ki a levegőt. – Olyan idegesítő vagy.

– Te meg olyan kibaszottul primadonna – vágtam vissza szenvtelenül. – Itt nyavalyogsz, meg sírdogálsz, amiért az apádnak fontos vagy annyira, hogy szeretné, ha épségben érnél haza. – A szememet forgattam. – Aha, látom, hogy tényleg szörnyű nehéz napod van, Molloy.

Hirtelen megtorpant, és hátrapördült, hogy rám nézzen.

– Miért nem bírsz?

– Mit számít az neked?

A szavaim meglepték, és megint megrázta a fejét.

– Egy évfolyamra járunk… lassan egy éve, és még mindig úgy viselkedsz, mintha nem is léteznék. Kedves vagyok, jó? Soha egy rossz szót sem mondtam neked, de kerülsz, mint a pestisest. Keresztülnézel rajtam a suliban, és nem értem. – Hangosan kifújta a levegőt. – Mi változott meg?

– Semmi.

– Marhaság – csattant fel. – Az első napon odavoltál értem, aztán hirtelen már nem. Na, mi változott meg?

Szétesett az életem, és rájöttem, hogy a főnököm lánya vagy, az.

– Semmi.

– Mekkora hazug vagy! – vitatkozott tovább, és nem volt hajlandó leszállni rólam, ahogy szerettem volna. – Bejöttünk egymásnak, és ezt te is jól tudod.

– Nem bűncselekmény meggondolni magamat, Molloy – feleltem fahangon. – Nyeld le a békát, és engedd el, jó?

– Talán sikerülne, ha nem kerülnél szándékosan.

– Nem kerüllek szándékosan.

– Állandóan kerülsz – pontosított. – Csak akkor szólsz hozzám, ha elengedhetetlen, és azt is rendszerint csak akkor, amikor apám is ott van, hogy piszkálj meg beszólogass. A többi lánnyal bezzeg szóba állsz az évfolyamon, Joey. Mindegyikkel. De velem nem. Soha.

Inkább örülj, gondoltam magamban.

– Van pasid – emlékeztettem, bár a gondolat keserű szájízt hagyott maga után. – Miért akarod, hogy beszélgessek veled?

– Mondjuk, jófejségből?

– Nem vagyok jó fej.

– De az vagy.

– Nem, nem vagyok.

– Mondj valami kedveset!

– Molloy.

– Ne már! Rajta! Biztos eszedbe jut valami.

– Szép a lábad – mondtam unottan. – Tessék, most örülsz?

– A többi lánnyal tudsz jó fej lenni az osztályban, de velem nem – erősködött tovább.

– Molloy…

– Láttam, hogy Danielle Longgal és Rebecca Falvey-val is kedves vagy… és egy csomó más lánnyal is az évfolyamról.

Jelentőségteljes pillantást vetettem rá, ami mindent elárult, mit gondolok erről.

– Mindegyikkel voltál? – kérdezte, aztán felnyögött. – Ez undorító.

– Nem undorítóbb, mint amikor múlt héten hagytad, hogy Paul Rice benyúljon a bugyidba.

Az arca élénkvörös lett.

– Tessék?

– Jól hallottad. – Mindenféle elcseszett érzés kerített hatalmába, és nem tudtam megállni, hogy ne bosszantsam fel. – Csipkés pink tanga, ha jól hallottam. Mióta is jársz vele? Egy hete? Elég hamar betalált a bugyidba.

– Elmondta neked?

– Mindenkinek elmondta, Molloy.

– Kinek? – Az arca megnyúlt, és szar alaknak éreztem magam. – Kinek mondta el?

A szemében tükröződő bánat láttán legszívesebben még egyszer elagyaltam volna azt a pöcsfejet. Megérte a felfüggesztést.

Amikor meghallottam, hogy Paul Rice a tesióra előtt azt mesélte a srácok felének, hogy olyan szoros volt Tony lánya, hogy alig tudta bedugni az ujját, kurvára kiakadtam, és rárontottam az öltözőben.

Tony helyett tettem, mert nem volt ott, hogy ő maga tegye meg. Legalábbis ezt mondogattam magamnak.

– Az egy pöcs, Molloy – morogtam. – A pöcsöknek eljár a szájuk, szóval figyelmeztetlek, sose csinálj olyat velük, amiről nem akarod, hogy az egész baráti körük tudjon.

– De neked nem.

– Nekem mit nem?

– Nem jár el a szád.

– Azért, mert én nem vagyok pöcs. Seggfej vagyok, emlékszel? – Megkerültem, átmentem az utca túloldalára a házuk felé, vissza sem nézve, hogy elindult-e utánam. A cipője kopogása úgyis elárulta, hogy jön.

– Na jó, ha már így rád tört ma este az őszinteségi roham, áruld el, miért nem tetszem már.

– Elég kétségbeesett lehetsz, ha ilyet kérdezel egy pasitól.

– Vagyis egy seggfejtől? És tudod jól, hogy nem így értettem.

– Attól még kétségbeesett lépés.

– Attól még válaszolhatsz.

– Nem.

– Miért nem?

– Csak.

– Csak? Ne már, Joey. Kérlek.

– Nem illünk össze – feleltem ingerülten kifújva a levegőt.

– Hogy beszélgessünk egymással?

– Hogy bármit csináljunk egymással.

– Ezzel azt akarod mondani, hogy szerinted túl jó vagy ahhoz, hogy a barátom legyél? – tette csípőre a kezét. – Hogy együtt lógjunk, és velem lássanak?

Épp ellenkezőleg.

– Feltettél egy kérdést – mondtam kinyitva a kapujukat, és intettem, hogy menjen be. – Én pedig válaszoltam. Vedd annak, aminek akarod.

– Ennyi nem elég.

– Nem érdekel – vágtam rá a kaput fogva. – Nézd, hazakísértelek, épségben megérkeztél, most rengeteg időd van, hogy megírd azt a hű, de fontos házit. Szívesen.

Nem mozdult, hogy bemenjen, csak állt ott az utcai lámpa alatt, és dühösen nézett rám, míg én továbbra is tartottam neki a kaput, mint valami idióta.

– Apukám miatt, ugye? – erősködött, és a copfja meglibbent az esti szellőben. – Ezért gondoltad meg magad? Ezért nem akarsz már a barátom lenni? Mondott valamit?

– Menj be, Molloy…

– Nekem te ne parancsolgass, Joey!

– Jó. Ahogy akarod. – A fejemet csóválva elengedtem a kaput, és megfordultam, hogy elmegyek. – Mit érdekel engem!

– Tudod, mit? Szerintem igenis érdekel – kiáltott utánam.
– Sőt, szerintem tetszem. Tetszem, és ezért viselkedsz így. Ezért hergelted fel ma aput Paul ellen. Igazam van, ugye? Tetszem.

Naná, hogy rohadtul tetszett. Ő volt az első, akin megakadt a szemem, amikor tavaly szeptemberben besétáltam a Ballylaggin Közösségi Iskola bejáratán, és az egyetlen arc, amelyet azóta is következetesen kerestem.

– Rendes lány a mi Aoife-nk – mondta Tony sötét szemét gyanakodva emelve rám. A nyugtalansága egyre nőtt azóta, hogy megérkeztem az első középiskolai napom után a műhelybe, és megemlítettem, hogy a lányával egy osztályba kerültünk. – Kicsit vadóc, de melyik fiatal nem az manapság? Nem fél kinyitni a száját, de attól még jószívű. És ártatlan is.

– Értem, amit mond, Tony – vetettem közbe gyorsan, mert sokkal nagyobb szükségem volt erre az állásra, mint arra, hogy felesleges drámába keveredjem. Különben is, otthon várt a felelősség, mindenféle szarság, ami mindennél fontosabb volt. Még a hosszú, hosszú lábú szép szőkeségeknél is. – Nem áll szándékomban közeledni a lányához.

– Akkor jól van – érkezett a megkönnyebbült válasz. – Nem arról van szó, hogy ne kedvelnélek, fiam. Tudod, hogy kedvellek. Csak nem szeretném, ha ti ketten járnátok, és megbonyolítanátok a dolgokat a munkahelyen. Főleg, amikor Aoife…

Túl jó a te fajtádnak.

– Nyugodjon meg – vágtam a szavába. – Tudom, mi a dörgés. Eszembe sem jut. Miattam nincs miért aggódnia.

Tudtam, hogy Tony kedvel. Jó munkaerő voltam, csak nem elég jó a lánya számára.

– Rendicsek – mondta kuncogva. – De ha megtennéd, hogy rajta tartod a szemed, nehogy kihasználják, vagy nehogy elszaladjon vele a ló, azt megköszönném.

– Úgy lesz.

– Csak áltatod magad, Molloy.

– Te meg tagadásban vagy, Lynch. – Csípőre tette a kezét, és bosszúsan nézett rám. – Vártam rád, tudod?

– Vártál rám? – vontam fel a szemöldökömet.

– Aha – bólintott, és kifújt egy hajtincset az arcából. – Hónapokon át vártam arra, hogy kikapd magad alól a szart, és elhívj – mondta, majd a szemembe nézve hozzátette: – Nem Paul volt az első választásom, tudod?

– Vagyis?

– Ó, bocsánat – morogta gúnyosan. – Nem tudtam, hogy ezt levélben kellett volna megírnom neked, seggfej.

A francba.

Igazság szerint ha nem Tony lenne az apja, és nem múlt volna annyi ezen az álláson, akkor egy percet sem kellett volna várnia. Az holtbiztos, hogy nem kavarna most azzal a beképzelt pöccsel, Paul Rice-szal. Az tuti.

De olyan felelősség nehezedett rám, amit elképzelni sem tudott. Ott a húgom, akit meg kellett védenem, az öcséim, akiket etetni kellett, és az anyám, aki miatt minden éjszakát végigidegeskedtem. Nem engedhettem meg magamnak azt a luxust, hogy szórakozzam, mint Paul, és nem volt olyan referenciám és hírnevem, amit egy apa elvárna a lánya udvarlójától.

Nem hibáztattam Tonyt, amiért azt akarta, hogy messziről kerüljem imádott lányát. Ugyanezt érezném magam kapcsán.

– Ahogy elnézem, meguntad a várakozást – hallottam a saját hangomat, és gondolatban jól seggbe rúgtam magam, amiért nem fejeztem be a beszélgetést, és sétáltam el, holott tudtam, hogy ezt kellene tennem. – Sikerült összeakaszkodnod egy rendőr fiával, a város szebbik végéről, szóval nyugodtan mondhatom, hogy jól jöttél ki belőle, Molloy.

– Aha. – Ingerülten fújta ki a levegőt. – Úgy tűnik, mi?

Nem tudtam, erre mit mondjak.

Neki mit mondjak.

A rohadt életbe!

– Menj be, és fejezd be a házidat, ahogy egy ilyen jó kislányhoz illik – mondtam végül, figyelmen kívül hagyva a fura sajgást a mellkasomban, ahogy megfordultam, hogy elmenjek. – Ó, és ne felejtsd el lemosni magadról Paul, a pöcs szagát!

– Hah! Tudtam! – Kinyúlt, elkapta a kezemet, és magához rántott. – Tudtam, hogy tetszem.

– Hé! – Kitéptem a kezem a szorításából, és visszatettem a kapucnis pulóverem zsebébe. Indokolatlanul felkavart az érintése. – Ilyet többé ne csinálj!

– Mit ne csináljak? – nézett rám zavartan.

– Ne érj hozzám!

– Miért ne?

– Mert…

– Mert?

– Mert nem tetszel.

– Hazudsz.

– És ha azt mondom, azért, mert nem tudom, hol járt a kezed?

– Tessék? – nézett rám összeszűkült szemmel.

Ez fasz húzás volt.

Vond vissza!

– Hé – vontam meg a vállam, mert nem akartam a józan ész szavára hallgatni –, mit tudhatom? Lehet, hogy ezzel a kézzel verted ki annak a drágalátos pasidnak.

– Ugye rosszul hallottam, amit mondtál?

Dehogy, és az, hogy most itt állt, és kérdőre vont, azt jelentette, hogy nem vonhattam vissza.

Jézusom, súlyos problémáim vannak.

Mint valami dacos kisgyerek, Molloy felnyúlt, rácsapott a mellkasomra, és végighúzta a kezét a nyakamon, fel az arcomra.

– Tessék, seggfej, itt egy kis bacilus. – Lelökte a fejemről a kapucnit, felborzolta a hajamat, majd végigsimított a mellkasomon, és benyúlt a pulóver zsebébe. – Mmm – ingerelt, és az ujjait összekulcsolta az enyémekkel. – Jó érzés, ugye?

– Dilis vagy – morogtam a fejemet ingatva, és vissza kellett fognom magam, hogy ne borzongjak meg attól a kibaszottul jó érzéstől, ahogy meleg bőre az enyémhez ért.

– Te meg egy nagy idióta – vágott vissza azonnal, nem engedve. – Most pedig bekísérsz, vagy azt kell mondanom apunak, hogy otthagytál a sötétben?

Leesett az állam az elképedéstől.

– A kaputokig kísértelek.

– A kapu az nem az ajtó – vonta fel a szemöldökét kihívón. – Bármi történhet velem.

– Na persze – forgattam a szemem. – Abban a tíz másodpercben, míg bemész? – Amikor nem mozdult, ingerülten sóhajtottam fel. – Na jó… – A fejemet csóválva mentem be utána a kertbe. – Odakísérlek ahhoz a kibaszott ajtóhoz.

– Milyen lovagias – ugratott, és diadalittasan vigyorgott fel rám. – És bájos.

– Nem vagyok bájos.

– És igazi úriember.

– Az sem vagyok. És engedd el a kezemet!

Molloy gonoszul kuncogva lenyomta a kilincset, és belökte a bejárati ajtót.

– Bejössz?

– Nem, Molloy – feleltem fapofával. – Nem megyek be.

– Biztos? – Az ajtónak támaszkodva emelgette a szemöldökét, és azt mondta: – Van egy teli doboz Coco Pops a konyhában, rajta a nevemmel, amit szívesen megosztanék veled.

– Nem megyek. – A szavaim elhaltak, amikor az agyam felfogta, mit mondott. – Coco Pops?

– A jófajta – bólintott.

A francba.

A tarkómat dörzsölgetve önkéntelenül is kibukott belőlem:

– Van tej a hűtőben?

– Mindig.

A gyomrom hangosan korgott a gondolatra, hogy ma este kajához jutok, mert, valljuk be, nulla volt az esélye annak, hogy hétfő este otthon bármit is találnék a konyhában.

– De ez nem jelenti azt, hogy barátok vagyunk – figyelmeztettem, és tétován beléptem az előszobájukba. – Ez semmin sem változtat, Molloy.

2000. FEBRUÁR 14.

Nézz rám azzal a zöld szemeddel!

AOIFE

NA JÓ, VALENTIN-NAPON, ESTE BEHÍVNI EGY SRÁCOT A HÁzunkba, aki nem a nemrég begyűjtött pasim, talán nem volt életem legzseniálisabb ötlete, de mentségemre szóljon, hogy egy doboz Coco Popsot megosztani Joey Lynchcsel nem épp az évszázad bűncselekménye. Ártalmatlan, plátói kedveskedés, a hálám kimutatása volt annak a srácnak, aki hazakísért a sötétben.

– Nyugodtan húzz ki magadnak egy széket! – mondtam, és bementem előtte a konyhába. – Hozom a tálkákat.

Az osztálytársam gyanakodva, bizalmatlanul indult el a konyhaasztal felé, és kihúzott egy széket.

– Komolyan, Molloy. Ez nem jelenti azt, hogy barátok vagyunk.

– Aha, aha – dünnyögtem, de tetszett a szánalmas igyekezete, hogy megóvja magát ellenállhatatlan vonzerőmtől. – Ha te mondod, Joey Lynch.

Munkához láttam, előszedtem a tálkákat, kanalakat, kivettem a tejet a hűtőből, a doboz gabonapelyhet a konyhaszekrényből, és mindent szépen lerakosgattam a vendégem elé.

– Tessék.

Joey meg sem moccant.

– Tea? – kérdeztem ekkor.

Joey úgy nézett rám, mintha még egy fejem nőtt volna.

– Tea?

– Tea – bólintottam, és elnyomtam a készülődő mosolyt, amikor láttam, mennyire feszeng. – Mi, a pórnép, időnként azt szoktunk inni.

– Tudom, mi az a tea – morogta a fejét rázva. – És nem… khm… nem vagyok szomjas.

Ráeszmélve, hogy addig nem nyúl semmihez az asztalon, míg én is le nem ültem – habár a szemét le sem vette a gabonapelyhes dobozról, amióta letettem elé –, bekapcsoltam a vízforralót, odamentem az asztalhoz, és helyet foglaltam Joey-val szemben.

– Komolyan, Joey – noszogattam, és kimértem egy-egy adag csokis csodát a tálkákba, aztán mindkettőt teletöltöttem tejjel. – Egyél!

Joey komor arccal maga elé húzta a túlcsorduló tálkát, és kinyúlt a kanálért.

– Kösz.

– Szívesen – feleltem két kanál gabonapehely között, és valami fura érzés keletkezett a gyomromban, ahogy figyeltem, hogy Joey úgy falja be az ételt, mintha napok óta nem evett volna. – Anyu csajos estét csap a barátnőivel, én pedig nem tudok főzni, szóval ez a legjobb, amivel meg tudlak kínálni.

– Nem tudsz főzni?

– Nem. Te igen?

– Kicsit – vonta meg a vállát.

– Mit tudsz főzni? – vontam fel a szemöldökömet.

Újabb vállvonogatás.

– Attól függ.

– Attól függ? – faggatóztam tovább, majd átnyúltam az asztal felett, hogy újratöltsem a kiürült tálkáját. – Mitől?

– Kösz – felelte, és udvariasan megvárta, míg elviszem a dobozt, és csak akkor folytatta a falást. – Attól függ, mi van
a szekrényben.

– Oké, azt tudom, hogy jó vagy háztartástanban – jegyeztem meg, hiszen az utóbbi hónapokban végig egy teremben ültem vele. – Az általad készített ételek mindig a tanár kedvencei.

– Csak azért, mert ehetők – horkant fel, de továbbra is lehajtott fejjel evett. – Sokat gyakoroltam.

– Anyukáddal? – kérdeztem, mert felcsigázta a kíváncsiságomat ez a fiú, és az asztalra könyökölve néztem. – Kicsi korodban sokat főztetek együtt?

– Úgy valahogy – felelte, és kinyúlt a dobozért. – Nem… ööö… nem gond, ha még egy keveset…

– Hajrá.

– Hol van a tesód?

– Kevet ismerve a szobájában falja a könyveket.

– Elég jó az agya, nem?

– Csak egy kicsit – ismertem el vonakodva, és grimaszolva gondoltam az ikertestvéremre és az ő kimagasló szellemi teljesítményére. – Ő anyu kedvence.

– Ühüm – bólintott Joey, mint aki érti. – Ismerős.

– Mi? – kérdeztem. – Azt mondod, nem te vagy a kedvenc otthon?

Erre felvonta a szemöldökét.

– Inkább a lelenc…

Felnevettem.

– Ezt egy percig sem hiszem, nagymenő hurlingzseni.

– Meglepődnél, Molloy – mosolygott gúnyosan.

– Szóval… hány testvéred is van?

– Négy – mormolta, majd gyorsan helyesbített. – Három.

– Négy? Három? – vigyorogtam. – Melyik?

– Négy volt, három van – felelte unottan.

– Szent ég! – krákogtam, és elszorult a szívem az együttérzéstől. – Az egyik testvéred elhunyt?

– Még lélegzik – felelte Joey fahangon. – De számomra halott.

Ó, a kakiba!

– Oké – feleltem, óvatosan méregetve. – Mesélj a többiekről!

Joey megvonta a vállát.

– Két fiú, egy lány.

– Mennyi idősek?

– Tíz, hat, mindjárt négy.

– Te vagy a legidősebb?

– Most már igen.

Oké…

– Milyen, amikor az embernek kisebb testvérei vannak? – bukott ki belőlem a kérdés. – Nálunk csak Kev és én vagyok.

– Kimerítő.

– El is hiszem.

Félig lehunyt pillái alól nézett fel rám.

– Elképzelni sem tudod.

– Melyikük a kedvenced?

– Nem kivételezek, Molloy – nézett rám rosszallón.

– Marhaság – mosolyogtam. – Mindenkinek van kedvence. Ez nem jelenti azt, hogy egyiket jobban vagy kevésbé szereted a másiknál. Csak azt, hogy az egyikükkel jobban megvan az összhang, és jobban szereted az ő társaságát.

Ezen hosszan elgondolkodott, majd azt dörmögte:

– Azt hiszem, Shannonhoz állok a legközelebb.

– A húgodhoz?

Bólintott.

– Ő a tízéves?

Újabb bólintás.

– Jövő hónapban lesz tizenegy.

– Ő következik utánad a sorban, igaz?

Újabb bólintás.

– Jól tippelek, hogy a halott tesó a legidősebb?

Mérgesen nézett rám.

– Ne feszegesd…

– Jaj, ne legyél már velem ilyen undok!

– Ne kérdezősködj annyit, és akkor nem leszek undok.

– Jó – mosolyogtam rá kedvesen, tudva, hogy lassú víz partot mos. – Szép a szemed.

– Szép a szemem…

– Aha. – A gabonapelyhes dobozért nyúltam, és szórtam még a tálkámba. – Azt mondtad, ne kérdezősködjem, szóval helyette bókolok.

– Miért?

– Miért ne?

– De miért?

– Mert jó dolog kedvesnek lenni, Joey.

– Hát te kurvára fura lány vagy – morogta, mint akit kizökkentettek, majd vonakodva hozzátette: – Szép lábbal.

Visszavigyorogtam rá.

– Köszönöm szépen.

Hitetlenkedve nézett rám.

– Szívesen.

– És a többiek milyenek a családban?

– Hogyhogy milyenek?

– Kihez állsz a legközelebb?

– Magamhoz.

– Ne már! – forgattam a szemem. – Magadat nem mondhatod.

– Miért nem? Ha ez az igazság.

– Jó, akkor van titkos gazdag nagynénid vagy menő unokatesód, akivel szeretsz lógni a családi eseményeken?

– Nincs.

– Ne már, Joey! – mosolyogtam. – Tedd meg a kedvemért. Biztosan van valaki.

Hosszasan nézett rám, majd kifújta a levegőt.

– A dédapám.

– Tényleg?

Tűnődve bólintott.

– Hogy hívják?

– Anthony.

– Mint aput – vágtam rá boldogan. – Anyukád apja vagy…

– Anyámé.

– És kedves?

Újabb lassú bólintás.

– Mostanában nem sűrűn látom, de kicsi koromban nagyon sok időt töltöttem vele.

– Miért nem látod mostanában annyiszor?

– Sok szar történt a családban – vonta meg a vállát. – Aztán lekötött a munka, a suli meg a hurling.

Ilyen hosszú választ még sosem tudtam kicsikarni Joey Lynchből azóta, hogy találkoztunk a tanév elején, és szinte bármire hajlandó lettem volna, hogy valamiképp itt tartsam a konyhánkban – és beszéltessem.

Az enyhe kifejezés, hogy vonzódtam hozzá. Már az első évfolyam első napján éreztem – az ismerősség, a vágy és a bajtársiasság hatalmas hullámát –, amikor a tekintetünk összeakadt, és most is éreztem.

Volt valami ebben a fiúban, amit képtelen voltam figyelmen kívül hagyni, és tudtam, hogy ezt ő is érzi. Joey napestig tagadhatta, és vastag falakat húzhatott maga köré, de engem nem tudott becsapni az unott, kamuközömbösségével.

A fagyos fogadtatásnak és szenvtelen tekintetének, amivel a tanév második napján – és azóta is minden egyes nap – átnézett rajtam, semmi köze nem volt ahhoz, hogy ne kedvelne, csakis ahhoz, hogy apámmal dolgozott, és nem akarta felbosszantani.

Az után az első nap után egyszer sem flörtölt velem, nem próbálkozott nálam, és ez iszonyatosan bosszantott. Haragudtam magamra, amiért hat hónapot elpazaroltam az életemből, míg Joey-ra vártam, hogy összekapja magát, és elhívjon randira, ezért végül elfogadtam az osztálytársam közeledését.

Persze megint azon kaptam magam, hogy bosszankodom, csak épp most a haragom a saját vacak ítélőképességem ellen irányult. Amióta a Ballyba jártam, elég sok srác próbálkozott nálam, de azért döntöttem Paul mellett, mert jó társaság volt, és viszonylag biztos választásnak tűnt.

Joey vékonyabb volt Paulnál. Magasabb is. Izmos volt, amit onnan tudtam, hogy sokszor láttam meztelen felsőtesttel tesióra után, de alapvetően karcsú volt.

Mint egy futó.

Vagy valaki, aki folyton éhes.

Paul mellett nem törne össze a szívem. És bár a szívem tényleg nem tört össze, a büszkeségem kapott egy jókora pofont. Még nehezebben nyeltem le a megaláztatást, most, hogy tudtam, hogy a haverjai is tudják, mit csináltunk, és tudtam, hogy Joey is tudja.

– Mérgesnek tűnsz – jegyezte meg Joey éles zöld szemével nézve az asztal túloldaláról.

– Az is vagyok.

– Elmehetek.

– Nem, nem rád – feleltem. – Paulra haragszom, amiért beszélt rólam.

– Ó… – Letette a kanalát az üres tálkába, hátradőlt a székén, és átható tekintettel nézett rám. – Ha ez vigasztal, többé nem fog rólad dumálni.

– Azért, mert helyre raktad, igaz? – vicceltem. Joey nem nevetett. – Szent ég! – Hirtelen összeállt a kép. – Tényleg helyre raktad, ugye? – suttogtam, és a pulzusom az egekbe szökött, amikor visszagondoltam arra a pár nappal ezelőtti verekedésre. – Ezért ütötted meg, ugye?

– Valakinek muszáj volt.

– És ez a valaki te voltál, igaz?

Megvonta a vállát.

A szívem nagyot dobbant.

– Joe…

– Kösz a kaját, Molloy. – Hátratolta a székét, és felállt. – Mennem kell.

– Ne! – Csalódottság kelt életre bennem. – Még nem kell menned.

– De, kell. – Fogta a tálkát és a kanalat, odament a mosogatóhoz, és gyorsan elöblítette, majd letette őket az edényszárítóra.

Aztán fogta a mosogatórongyot, visszament az asztalhoz, és letörölte ott, ahol evett. Amint végzett a rendrakással, visszadobta a rongyot a mosogatóba, és elindult az ajtó felé.

– Még egyszer köszönöm a vacsorát.

– Ne viccelj… – feleltem, és kinyitottam neki az ajtót.

A fejére húzta a kapucniját, elrejtve az arcát, és kilépett az éjszakába.

– Majd találkozunk, Molloy.

– Aha, Joey Lynch. – Reszketve fújtam ki a levegőt. – Majd.

2000. FEBRUÁR 25.

Pont olyan vagy, mint ő

JOEY

A LEGKORÁBBI EMLÉKEIM HÁROMÉVES KOROM TÁJÁRÓL VALÓK. Nem tudnám biztosan megmondani, hogy az azt a napot megelőző események különösebben jók voltak, mert mintha csak a rosszra emlékeznék. És jelen pillanatban, péntek este tízkor, miután újabb balhét kellett elsimítanom a szüleim között, másra sem emlékeztem, csak a rosszra. Olyan helyeken is sajgott a testem, amiknek a létezéséről eddig nem is tudtam, és az agyam akaratom ellenére is felidézte a gyerekkorom felkavaróbb emlékeit.

– Nyugodtan sírhatsz, Joey – suttogta anyu, ujjait sovány karom köré fűzve. Az érintése puha volt, és meleg, és ettől valami megcsavarodott a gyomromban. – Rendben van érezni, kicsim.

Nem.

Tévedett. Megint.

Haragudva anyára meg az egész kibaszott világra, lenyeltem a fájdalmamat, félrelöktem az érzéseimet az elmém hátsó zugába, és a dolgomra koncentráltam – a dolgomra, amiről egészen biztos voltam, hogy a suliban egyetlen srácnak sem kell elvégeznie az anyja helyett.

A kisbaba Ollie-t ringatva a karomban a szájához emeltem a cumisüveget, és árgus szemmel figyeltem, nem bántják-e a szelek, ahogyan anyu megmutatta.

Ő maga nem tudta megtenni. Nem, naná, hogy nem.

Szülés utáni bevérzés, a francokat. Inkább szülés utáni verés.

Az a rohadék azért verte meg az egyik este, mert a baba nem hagyta abba a sírást. Hosszú idő óta most láttam ilyen közel anyát a halálhoz.

A kép még mindig ott lebegett lelki szemem előtt.

A vér.

A jajgatás.

A reménytelenség érzése.

– Hol vannak a pelenkák? – kérdeztem, amikor a nyűgös kis szaros végre bepuszilta az egy deci tápszert, amit neki készítettem. – Büdös.

– Nem tudok odamenni érte… – kezdte anyu, ülő helyzetbe tolva magát.

– Maradj csak! – kértem, és megborzongtam a gondolatra, hogy mit láttam kijönni a testéből alig pár nappal ezelőtt. – Tisztába tudom tenni.

A szoba sarkában lévő pelenkászacskót méregetve megigazítottam a kisöcsémet a karomban, és kinyúltam a pelusért.

– Na gyere, te kis dagi – mormoltam, leengedve Ollie-t anya mellé az ágyra, aztán óvatosan lefejtettem róla a rugdalózót. – Essünk túl rajta!

A kis töki nagy szemekkel, bájosan pislogott fel rám.

– Ne nézz így rám – figyelmeztettem komoran. Úgysem tudlak megóvni. – És ne is pisilj le!

– Nagyon jó apa leszel, amikor eljön az ideje – mondta anyu megremegő hangon.

– Inkább meghalnék. – Csak ennyit feleltem.

– Joey.

Azt kívántam, bárcsak többé ne szólna hozzám. Fájt a hangja.

Az egész.

– Joey, kérlek.

Vonakodva, de erőt vettem magamon, és ránéztem, éreztem, ahogy a szívem összezsugorodik és elhal a mellkasomban, amikor a tekintetem rá siklott.

Szét volt csúszva.

Már megint.

Rendszerint ügyesen titkolta, de ma nem. Mint a friss festék a falon, zöldeskék véraláfutások borították a testét.

Még sosem láttam ilyet, és ez nem túlzás. Úgy nézett ki, mint egy hulla.

Bűntudat mart belém, és őszintén, legszívesebben meghaltam volna.

Mégis mit mondhattam neki? Hogyan formálhattam volna meg a szavakat, amelyekkel egyszerre mondhatnám el, mennyire sajnálom, és milyen nagyon haragszom?

Legszívesebben egyszerre öleltem, és ráztam volna meg.

Ahogy a tüdőmből kiáramlott az eddig visszatartott levegő, hagytam, hogy minden ártalmas érzés és gondolat a mai nap történéseiről beszivárogjon a fejembe, remélve, hogy valamiképp szikrát kap bennem az önvédelem lángja. Remélve, hogy a gondolataim táplálják a haragomat, és a haragom majd segít átpöccinteni a kapcsolót, és többé már semmi sem fog érdekelni. Mert lassan belehaltam, és őszintén nem hittem, hogy sokáig bírnám.

– Mit akarsz tőlem, anyu? – Mintha kívülről hallottam volna a saját kérdésemet, a hangom rekedt volt, a szívem szilánkokra tört.

Anya kék szeme elkerekedett.

– Ezt meg hogy érted?

– Úgy, hogy mit akarsz? – csattantam fel, és idegesen beletúrtam a hajamba. – Kirángatsz az ágyamból, hogy leszedjem rólad? Megtettem. Hogy elbarikádozzam az ajtót. Azt is megtettem. Még mit akarsz tőlem, anyu? Még mit kéne csinálnom?

– Most tényleg elment – suttogta. – Nem jön vissza. M-megígérem.

– Ezt te sem hiszed el… – feleltem, mert belefáradtam a vitatkozásba. Minden erőmre szükségem volt, hogy szembeszegüljek azzal a seggfej férjével. Semmi nem maradt a tankomban, még a gyűlöletem sem, hogy abba kapaszkodjam. – Visszajön, és legközelebb még rosszabb lesz.

– Joey…

– Meg fog ölni téged, anyu – rivalltam rá. – Hát nem érted? Nem hallod, amit mondok? Ebben a rohadt házban fogsz meghalni. Ha nem hagyod el, itt fogsz meghalni. Érzem a zsigereimben… – A hangom megbicsaklott, és visszanyeltem a zokogást, mert nem voltam hajlandó könnyeket ejteni. – Nem szereted magad? Nem szeretsz engem?

– Persze hogy szeretlek – sírdogált halkan, majd átnyúlt az asztalon, és apró kezét felhorzsolt ujjaimra tette. – Nagyon szeretem a gyerekeimet.

Szeretem a gyerekeimet, nem pedig szeretlek, Joey.

Talán azt hitte, hogy mindegyik gyerekét szereti, de az biztos, hogy engem nem szeretett, vagy nem tudott szeretni. Darren volt az elsőszülött és a kedvenc. Ollie volt az édes, aranyos kisbabája, Tadhg a rosszcsont kis zsivány, Shannon pedig az egyetlen lánya.

És voltam én. A tartalék.

Visszapislogtam a könnyeimet, és mérgesen néztem a kezét, ahogy megpróbált a lehető legkevesebb érintéssel megvigasztalni.

– Miért?

– Mi miért?

Miért nem szeretsz?

Fejemet megdöntve a bal gyűrűsujján lévő jegygyűrű felé biccentettem, és inkább azt kérdeztem:

– Miért hordod még mindig azt a vackot?

Anyu elrántotta a kezét, a szívéhez kapott, és azt suttogta:

– Mert ezt kell tennem.

A türelmemet elveszítve, dühösen néztem rá.

– Neki meg nem kellene még a szart is kirugdosnia belőled, vagy ezt nem ígértétek meg egymásnak a házassági esküben?

– Ezt ne, Joey…

– Mit ne? – vicsorogtam. – Ne mondjam ki az igazat?

– Túl fáradt vagyok ahhoz, hogy veled vitatkozzam.

– Én pedig ahhoz vagyok túl fáradt, hogy eltakarítsam utánatok a romokat – sziszegtem. – Ideláncolsz minket a fájdalom házához. Ez a te döntésed, és minden egyes alkalommal őt választod. Darrennek igaza volt, hogy elhúzott innen a picsába.

Anya összerezzent, mintha lekevertem volna neki egy pofont. Lassan felállt az asztaltól, de mint akit csak másodpercek választanak el attól, hogy összeessen.

Akaratom ellenére én is felálltam, és a lábam magától megindult felé.

– Óvatosan… – mondtam, és gyengéden megtámasztottam a hátát. – Segítek felmenni az emeletre.

– Ne! – Kirántotta magát a karomból, mintha megégettem volna, és pár reszketeg lélegzetet vett. – Ne, kérlek…

Összezavarodva álltam ott felfelé fordított tenyérrel, fogalmam sem volt, most mi a francot csináltam, ami ilyen reakciót váltott ki a saját anyámból.

– Anyu… – csitítottam olyan gyengéden, amennyire csak tőlem telt. – Én vagyok az, Joey. Nem foglak bántani. Tudod jól.

– Pontosan tudom, ki vagy te – suttogta remegve.

– Ez meg mit akar jelenteni? – Beletúrtam a hajamba, és éreztem, hogy az egész testem vibrál a kétségbeesés és a neheztelés kibaszott elegyétől. – Nézd – folytattam, hátha meg tudom nyugtatni. – Tudom, hogy nem vagyok olyan diplomatikus, mint Darren, jó? Tudom, hogy ő volt az, akivel ilyen szarságokról tudtál beszélni, és sajnálom, hogy a képedbe vágtam, hogy lelépett, de csak…

– Ne… – mondta rekedten, és most már könnyek csorogtak az arcán. – Ne beszélj Darrenről! Közelébe sem érsz Darrennek.

– Mert én még mindig itt vagyok? – sziszegtem, és a neheztelés máris felülkerekedett a kétségbeesésemen. – Ha még nem vetted volna észre, a drágalátos Darrened elment. Maga a szent lelépett. Itt hagyott minket. De én még mindig itt vagyok, anyu. Kurvára itt vagyok.

– Tudom, hogy itt vagy – sírt fel. – Kiabálsz, és parancsolgatsz, meg lefekteted a szabályokat, pont, mint… – Összeszorította a száját, és megrázta a fejét. – Hagyjuk.

– Pont, mint mi? – kérdeztem zavartan, és figyeltem, ahogy lassan elindult a konyha ajtaja felé. – Pont olyan vagyok, mint mi, anyu?

– Nem számít.

– De számít. Mondd csak el, hogy értetted. Pont olyan vagyok, mint mi, anyu? – Tetőtől talpig remegve nyögtem ki: – Mint ő? Ezt akartad mondani? Hogy rá emlékeztetlek?

Kérlek, mondd, hogy nem. Kérlek, mondd, hogy nem. Kérlek, mondd, hogy nem.

– Igen – erősítette meg fájdalmas arckifejezéssel. – Az apádra emlékeztetsz. – Megborzongott, összeszorította a szemét, és egy könnycsepp gördült le az arcán. – Tudom, hogy nem a te hibád. Tudom, jó? De túlságosan is rá emlékeztetsz. Minden egyes nappal egyre jobban.

– Milyen értelemben? – kérdeztem zaklatottan. – Kinézetre? Mert ha amiatt, az nem az én hibám. Nem tehetek róla, hogy így nézek ki, de semmi másban nem hasonlítok rá.

– De igen – mondta, mielőtt kiment volna. – Mindenben.

És ezekkel a szavakkal anyám mélyebb, ártalmasabb sebet ejtett rajtam, mint apám bármikor is.

Mint bármikor is tudna.

És ez volt az a pillanat, amikor a szívem mélyén tudtam, hogy számomra elkezdődött a vég. A kapcsoló, amit annyira igyekeztem nem átpöccinteni az utóbbi években, most végül átbillent. Semmit sem éreztem.

Remegő kézzel nyúltam be a melegítőnadrágom zsebébe, és elővettem a telefonomat. Kikerestem a jól ismert számot, azt, amit eddig igyekeztem kerülni, megnyomtam a hívás gombot, és a fülemhez emeltem a készüléket.

A harmadik csöngésre vette fel.

– Nocsak, nocsak, a kedvenc kiskölyköm.

– Nem vagyok kölyök – mordultam fel ziháló mellkassal. – Szükségem van valamire.

Shane kuncogása hallatszott a vonal túlsó végéről.

– Azt hittem, jó útra tértél, kölyök. Nem ezt mondtad a legutóbbi alkalom után?

Összeszorítottam a szemem, beletúrtam a hajamba, és kifújtam a levegőt.

– De. Csak közben változott a terv.

– Találkozzunk a parkban a Casement Avenue-n fél óra múlva.

A vállam elernyedt a megkönnyebbüléstől.

– Ott leszek.

– És kölyök… – tette hozzá figyelmeztető hangsúllyal. – Nincs több ingyencucc.

2000. FEBRUÁR 25.

Most már tudod, miért

AOIFE

ÉN EZT NEM ÉRTEM – MONDTA PAUL A VONAL TÚLSÓ VÉGÉN péntek este, türelmetlenül. – Mondtam, hogy többé ilyet nem csinálok. Miért nem tudod elfelejteni, és találkozni velem?

– Mert a legutóbb, amikor találkoztunk, mindenkinek elmesélted azt, ami csak ránk tartozik – vágtam vissza, és a szememet forgattam, hogy lehet ennyire világrengetően hülye. – Még mindig haragszom rád. Visszaéltél a bizalmammal. És ha nem bízhatom benned, akkor nem lehetek veled…

– De lehetsz! Megbízhatsz bennem – bizonygatta, azonnal átváltva gorombából könyörgőbe. – Sajnálom, bébi. Tényleg. Soha többé nem történik ilyen.

– Nem is – helyeseltem készséggel, és csak félig haragudtam, mert igazság szerint csak félig érdekelt. – Többé nem történik ilyen, mert soha többé nem kerül a kezed ilyen közel a bugyimhoz, Paul Rice.

– De szeretlek.

– Szent isten… – Az ég felé emeltem a tekintetemet. – Szedd már össze magad! Még csak pár hete járunk.

Hosszú csend állt be, majd halk nevetés hallatszott a vonal túloldaláról.

– Túltoltam?

– Csak egy kicsit – feleltem vigyorogva. – Szeretlek – utánoztam a korábbi szófordulatot. – Mekkora barom vagy. És ha én is olyan lány vagyok, aki minden szart elhisz, amit a fiúk mondanak neki?

– Akkor egy lépéssel közelebb lennék ahhoz, hogy benyúljak a bugyidba? – kérdezte reménykedve.

– Még a kisujjad sem jöhet még egyszer a bugyim közelébe.

Felnevetett, majd azt mondta:

– Nézd, holnap tinidiszkó lesz a GAA-pavilonban. Gyere velem! Hadd engeszteljelek ki!

– Azzal akarsz kiengesztelni, amiért tetű voltál, hogy elviszel egy tetű tinidiszkóba, ahol sorban állnak a lányok, hogy a fiúk letapizzák őket? – vontam fel a szemöldökömet. – Jaj, nagy a kísértés, de kösz, nem.

– Tényleg meg akarsz kínozni, ugye?

– Igen – helyeseltem. – Pontosan.

– De tetszett a nyaklánc, amit vettem neked, nem?

– Szép – hümmögtem, és a hüvelykujjammal babrálni kezdtem a nyakamban lógó fényes medált. – De ajándékokkal nem fogsz megvenni, Paul.

– Aoife! – sóhajtott fel.

– Most pedig tűnés, dolgom van.

– Mi dolgod?

– Emberlesen vagyok.

– Nem vagy otthon? – kérdezte kíváncsian. A hangját féltékenység szőtte át. – Kivel vagy?

– A másik pasimmal – vágtam rá, lelógatva a lábamat az előkertünk falán, ahol ücsörögtem. – Még nem meséltem róla? Nagyon megbízható.

– Ez nem vicces.

– Csak poénkodtam.

– Kivel vagy, Aoife?

– Senkivel – nevettem. – Jó éjt, Paul!

– Ne! Várj! De tényleg, kivel vagy?

Bontottam a hívást, visszatettem a telefonomat a fürdőköpenyem zsebébe, és felsóhajtottam, amikor a fura tehetetlenség ismerős hulláma magával ragadott.

Majdnem két hét telt el azóta, hogy Joey Lynch ledobta rám a pinktanga-bombát, és már nem haragudtam annyira Paulra. Eleve sem bosszantott különösebben az egész hajcihő.

Persze közel sem örültem, hogy a haverjaival rólam beszél, de eleget tudtam a velem egyidős fiúkról ahhoz, hogy azt is tudjam, ők már csak ilyenek.

Hülyeségeket hordanak össze.

Rengeteget.

A legjobb barátnőm, Casey szerint dühöngenem kéne, hogy Paul így kibeszélt, és talán igaza volt, de annyira nem izgatott a dolog – vagy a kapcsolatunk –, hogy kicsikarjam magamból az ehhez szükséges érzéseket.

Különben is, jó volt Paullal lenni. Jóképű srác, okos, és a legtöbbször egész jól éreztük magunkat egymás társaságában. De ennek ellenére is nyughatatlan voltam.

Hogy miért, elképzelni sem tudtam.

Dehogynem tudod, te kis hazug…

– Te meg mit csinálsz itt kint, Aoife? – kérdezte Katie Wilmot, a szomszéd lány, kirántva az ábrándozásomból.

Gyerekkorunk óta barátnők voltunk, de az utunk élesen elvált egymástól tavaly, amikor hátrahagytam az általánost, és a Ballyban folytattam a sulit. Ő jövőre még magasabbra teszi a lécet, mert a Tommenbe készült, ami egy menő magániskola Ballylagginon kívül, de mivel egymás mellett lakunk, a barátságunk megmaradt.

Felhúzta karcsú testét mellém a kertfalra, belém karolt, és a fejét a vállamra hajtotta.

– Hideg van idekint.

– Aha, tudom. – Nagyot sóhajtottam, és arcomat vörös fürtjeire hajtottam. – Csak nézem az embereket.

– Úgy érted, nézed a pasikat – pontosított Katie sanda mosollyal.

Nem is tagadtam, hiszen mindketten tudtuk, hogy igaz, ezért visszafordultam a házsorunkkal szemben zajló felfordulás felé. Péntek éjjel fél tizenkettő volt, és a rendőrség épp letartóztatni készült valakit, ami nem számított újdonságnak a város e részén. Az utóbbi időben elkezdtek keményen fellépni a fiatalkorúak alkoholfogyasztása ellen, és a mai nagy fogásuk egy tizenéves fiúbanda volt.

Mindet ismertem.

Volt, aki az utcánkban lakott, többen a mi sulinkba jártak, aztán ott volt ő.

– Hé, ez nem az a srác, aki apádnál dolgozik? – kérdezte Katie hangosan is kimondva a gondolataimat, ahogy figyeltük, amint az egyik férfi rendőr a rabomobil oldalához szegezte Joey Lynchet.

De ahelyett, hogy a többiekhez hasonlóan befogta volna a száját, Joey nevetett, és beszólogatott a rendőrnek, aki durván megmotozta. A szokásos szerelése volt rajta, bő, tengerészkék kapucnis felső, a kapucnija elrejtette szőke haját. Folyamatosan visszabeszélt a rendőrnek, míg az kezdte elveszíteni a türelmét.

– Joey Lynch – sóhajtottam egy nagyot. – És igen. Ő az.

A rendőr ekkor kikapta Joey szájából a cigit, a földre dobta, és eltaposta. Ezzel a húzással kiérdemelt egy sor cifra káromkodást az osztálytársamtól.

– Mekkora hülye! – morogtam a fejemet rázva, csalódva a viselkedésében, de leginkább azért, mert tudtam, hogy ennél több esze van.

Nemcsak több esze van, hanem ő ennél több, basszus.

Azt hittem, az, hogy két hete együtt befaltunk egy doboz gabonapelyhet, valamennyire megolvasztotta körülötte a jégből emelt falat, de hatalmasat tévedtem. Másnap a szokottnál is zárkózottabban jelent meg a suliban, a szeme alatt újabb csúnya monoklival, és még csúnyább viselkedéssel.

Joey a látogatást meg sem említette a haverjainak, ezt biztosan tudtam, mert Paulnak elszállt volna az agya, ha megneszeli a gabonapelyhes találkánkat.

– Két lábon járó vészcsengő – bólintott Katie, majd hozzátette: – Nem túl fiatal még ahhoz, hogy Shane Hollanddal lógjon? Shane tizenhét, nem?

– Shane tizennyolc – pontosítottam, dühösen nézve Ballylaggin legnagyobb szemétládájára. Shane problémás alak volt, ezt mindenki tudta. Hatodik évfolyamra járt a Ballyban, a lehető legrosszabb társaság, akivel az ember összeakadhatott. Errefelé nyílt titok volt, hogy díler, és bár ő maga kisstílű volt, a testvérei nagyon nem. Az idősebb Holland fiúk mind nagymenő városi dílereknek dolgoztak.

Joey még csak elsőéves volt. Ha Shane-nel lógott, akkor a tűzzel játszott. Hülye húzás volt.

Néztem, ahogy a rendőrök betuszkolják a három idősebb srácot a rabomobilba, és megkönnyebbülten sóhajtottam fel, amikor Joey-t nem vitték el – kétségtelenül fiatal kora volt
a döntő tényező.

– Szerinted miért csinálja? – kérdeztem, hangosan is kimondva a kérdést, amit ezerszer is feltettem magamnak azóta, hogy először megakadt rajta a szemem.

Nem a ma este volt az első alkalom, hogy láttam, ahogy a fiút lefülelik a hatóságok. Gyakran előfordult.

– Szerinted miért pusztítja így magát?

Önpusztítás. Csak így tudtam leírni a vakmerő viselkedését.

– Kicsoda? – kérdezte Katie. – Joey?

– Aha – válaszoltam, tekintetemet a házunk előtt elhaladó rendőrségi furgonra szegezve.

– Mert tizenéves fiú? – felelte Katie megvonva a vállát.

– Jó, de ennél többnek kell emögött lennie – jegyeztem meg, és tekintetem visszatért Joey-ra, aki tehetetlen dühvel nézett a rabomobil után. – Épp most láttad, hogyan viselkedett az előbb a rendőrrel, Katie. Szinte mintha akarta volna, hogy elvigyék.

– Micsoda? – nevetett fel a szomszédom. – Ez őrültség. Senki sem akarja, hogy elvigyék a rendőrök.

– A legtöbben nem – suttogtam. De ő igen.

– Nem is tudom, Aoife – mondta Katie az ajkát harapdálva. – Nekem elég rossz arcnak tűnik.

Megráztam a fejem.

– Nem rossz arc.

– Hogy lehetsz ebben ilyen biztos?

Fogalmam sincs.

– Egyszerűen csak biztos vagyok benne.

– De miért?

– Jó, mondom, mi van – bukott ki belőlem. – Tudom, hogy két lábon járó katasztrófa, oké? Azt is tudom, hogy drogozik, és verekedésekbe keveredik, rossz emberekkel lóg, és igazi faszfej tud lenni, ahogy az előbb láthattuk is.

– De? – vágott a szavamba Katie sanda vigyorral.

– Nézz csak rá, Katie… – Nagyot sóhajtva emeltem fel a kezem, és Joey felé intettem. – Nézd meg jól!

– Hát ja – felelte halkan. – Elég szép srác.

– Nem csak elég szép – helyesbítettem megborzongva. – Ennél többről van szó. – Az alsó ajkamba harapva próbáltam szavakba önteni az érzéseimet. – Csak van benne valami, ami érdekel. Nem tudom, mi az, de azóta, hogy először megláttam, egyszerűen… felcsigázta az érdeklődésemet.

– Naná, hogy – nevetett fel Katie. – A régi, jól bevált recept. Mindig oka van, hogy a jó kislányok elepednek a függőségben szenvedő rossz fiúkért.

– Ja, de vicces – vigyorogtam.

– Akár izgalmas, akár nem, egyenes út a katasztrófához, ha az ember lánya ilyen sráccal kavar. Komolyan, Aoife, veszélyesnek tűnik. Messziről kerülnöd kellene, ha nem akarod, hogy a végén bajod essen.

És ekkor Joey felénk fordította a fejét, és zöld szemét rám szegezte. És mint mindig, amikor magamon éreztem a tekintetét, a szívem, az a mocsok kis áruló, vad dobolásba kezdett a mellkasomban.

Úgy láttam, Joey nem örült, hogy ott lát. Sosem örült.

Az utcasarkon állt, mozdulatlanul, és a szemét le sem vette rólam. Az orrcimpája kitágult, és továbbra is ádázul nézett rám.

Valamivel a két ajka között, amiről pontosan tudtam, hogy nem cigi. Oldalra döntötte a fejét, a tekintete elhomályosult, de ugyanúgy átható és bizalmatlan maradt.

– Valami baj van a szemeddel, hogy így bámulsz, Molloy?

Oké, szóval visszatértünk a beszólogatáshoz.

Felvontam a szemöldökömet.

– Nincs vele nagyobb baj, mint a te modoroddal.

– Élvezed a műsort? – kérdezte összeszűkült szemmel.

– Inkább a cirkuszt – vágtam vissza. – És ahogy elnézem, megszerezted magadnak a főszerepet. Gratula. Zseniális alakítás.

– Te meg mit csinálsz, Aoife? – suttogta Katie sziszegve, és oldalba bökött csontos könyökével. – Ne beszélj vele! Azt hittem, megbeszéltünk, hogy zűrös… Ó, szuper, most meg idejön.

Tudtam, hogy problémás a srác, vagy csak talán problémái vannak.

Akárhogy is, tudtam, hogy nem lesz senki fényes páncélú lovagja.

Casey mindig azzal viccelődött, hogy Joey Lynch sosem fogja megérni a huszonötödik születésnapját. Ez az utóbbi húzása tovább rontotta az esélyeit. Ennek épp elég figyelmeztető jelnek kellett volna lennie. És mégis volt valami ebben a srácban, ami miatt simán leugranék a szikla pereméről.

Remegő gyomorral néztem, ahogy Joey átkel az utcán, és egyre közeledik felénk. Eleve telt ajka fel volt dagadva. Vagy a genetika áldotta meg, vagy annak következményeként, hogy állandóan verekedett – ki tudja? –, de az ajka szinte túl szép volt egy fiúnak.

És iszonyat kísértő…

– Ilyen későn kint lenni – cöcögött, és megállt előttem. Mivel a falon ültem, magasabban voltam, és fel kellett néznie rám, és amikor rám emelte a szemét, esküszöm, éreztem, hogy a levegő kihussan a tüdőmből.

Nem azért, mert őrületesen szexi volt – de persze nagyon is az volt –, hanem azért, mert a bal arca sötétlilára színeződött, és a bal szeme annyira bedagadt, hogy ki sem tudta nyitni.

– Az arcod… – kapott levegő után Katie, hangosan is kimondva a gondolataimat. – Mi történt veled? – Tekintete Joey kezére rebbent. – Szent ég, az egy…

– Túl sokat kérdezősködsz – vágott a szavába Joey, fenyegetően hűvös pillantást vetve a barátnőmre. – Te is szoktál?

Éreztem, hogy Katie hirtelen összezsugorodik mellettem.

– Nem – krákogta. – Csak itt cirkál a rendőrség, és nem akarom, hogy… droggal lássanak.

– Droggal? – Joey úgy nézett rá, mintha Katie-nek még egy feje nőtt volna. – Ez egy spangli, nem csík. Nyugodj le, jó?

– Hé… – szóltam rá összeszűkült szemmel. – Ne legyél fasz!

– Én most inkább bemegyek – suttogta Katie, láthatóan felzaklatták Joey szavai. Leugrott a falról, és gyakorlatilag hazarohant. – Jó éjt, Aoife!

– Ezt most muszáj volt? – kérdeztem, amikor a barátnőm besietett a házba. – Elijesztetted.

Joey szenvtelenül megvonta a vállát.

– Szép köntös, nagyi.

– Szép arc, Rocky – vágtam vissza, szorosabbra húzva a fürdőköpenyem övét.

Halvány mosoly bujkált Joey szája szegletében.

– Nem kéne odabent tévézned? Lemaradsz a szappanoperád végéről.

– Nem – feleltem hanyagul. – A Fair City sosem lehet olyan szórakoztató, mint az előbbi előadásod.

– Enyém az öröm.

– Mondd, miért lógsz Shane Hollanddal és a többi barommal!

– Mi közöd hozzá?

Megvontam a vállam.

– Csak kíváncsi vagyok.

– Tudod, mi lesz azzal, aki kíváncsi… – felelte hűvösen, és gúnyos tekintetéből kiolvastam az üzenetet: törődj a magad dolgával!

– Ne is próbálj elijeszteni – közöltem, de éreztem, hogy a köldököm alatt felforrósodik a hasam. – Nem vagyok ijedős.

– Gratula – morogta Joey. Még egy slukkot szívott a cigijéből, majd kifújta az émelyítően édeskés szagú füstöt, aztán elhajította a csikket. Kezét a pulóvere zsebébe mélyesztette, és hátrált pár lépést.