A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Lisa Kleypas: Devil’s Daughter

Avon Books, An Imprint of HarperCollins Publishers, New York, 2019

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Gázsity Mila

Szerkesztette: Benedek Leila

Könyvterv: Malum Stúdió | Szabó Vince

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2019 by Lisa Kleypas

Hungarian translation © Gázsity Mila, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-919-5

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Szeretett barátainknak, Amynek és Scottnak, akik túl korán hagytak el bennünket

Két végén ég a gyertyám,

reggelre ellobban.

Ah, ellenség, óh, barát! Lám,

micsoda fénye van!

EDNA ST. VINCENT MILLAY

1. fejezet

Hampshire, Anglia, 1877

Phoebe nem ismerte West Ravenelt, ám abban biztos volt, hogy a férfi egy komisz, gonosz, erőszakos fráter. Ezt már nyolcéves kora óta tudta, vagyis azóta, hogy Henry, a legjobb barátja írogatni kezdett neki a bentlakásos iskolából.

Leveleiben igen gyakran említette West Ravenelt, a szívtelen, lelketlen fiút, akinek állandó komiszkodásáról valahogy mégsem vett senki tudomást – valószínűleg más bentlakásos iskolában sem foglalkoztak volna vele. Az idősebb fiúk minden intézményben megfélemlítették a fiatalabbakat és basáskodtak felettük, ha pedig valaki árulkodni merészelt, azt szörnyen megtorolták.

Kedves Phoebe,

Aszt hittem, jó mulatság lesz a bentlakásos iskola, de tévettem. Van itt egy West nevű fiú, aki mindig elveszi a reggelire kapot zsemlémet, pedig már így is akkora, mint egy elefánt.

Kedves Phoebe,

Tegnap nekem kellet kicserélnem a leéget gyertyákat. De a kosaramban levő új gyertyákat West valamiféle trükkös ál-gyertyákra cserélte, mert tegnap este az egyik akkorát robbant, mint valami pettárda, és lepörkölte Mr. Farthing szemöldökét. Körmöst kaptam miatta, pedig Mr. Farthing igazán tudhatta volna, hogy én sosem tennék semmit, ami ennyire nyilvánvalló. West nem mutat semmifélle megbánást. Azt mondja, nem ő tehet arról, ha a tanár egy idilóta.

Kedves Phoebe,

Lerajzoltam neked Westet, hogy időben el tuggy szaladni, ha valaha eléd toppanna. Csak hát nem rajzolok valami jól, ezért néz ki úgy, mint hollmi kalózbohóc. Úgy is viselkedik.

West Ravenel négy éven át megkeserítette és pokollá tette Henry, Lord Clare életét, aki kis termetű, vézna, sokat betegeskedő fiúcska volt. Henryt a szülei egy idő után kivették az iskolából, és attól fogva Heron’s Pointban élt, nem messze Phoebe családjától. A parti üdülővároska mérsékelt, egészséges éghajlata, s a méltán híres tengeri fürdőzés segített abban, hogy a fiú egészsége sokat javuljon, és visszanyerje jókedvét. Phoebe nagy örömére Henry gyakran ellátogatott hozzájuk, sőt együtt tanult a lány fivéreivel és azok tanítójával. Intelligenciája, szellemessége, megkapó különcségei mind hozzájárultak ahhoz, hogy a Challon család a szívébe fogadja.

Phoebe nem tudta volna pontosan megmondani, hogy gyermekkori rajongása Henry iránt mikor változott át valami egészen mássá. Fokozatosan történt, mintha egy új érzés finom, ezüstös indái növekedésnek indultak volna benne, lassan át- meg átszőtték, s színpompás virágú kertté növekedtek – egy nap aztán ránézett Henryre, és beleborzongott a szerelembe.

Olyan férjre volt szüksége, aki egyben a barátja is, és Henryt mindig is a legjobb barátjának tekintette: a fiú megértette Phoebe minden gondolatát, és ez fordítva is ugyanígy volt. Tökéletesen összeillettek.

A lány vetette fel elsőként a házasság ötletét. Igen megdöbbent és meg is bántódott, amikor Henry tapintatosan megpróbálta lebeszélni.

– Te is tudod, hogy nem leszek mindig veled – mondta, vékony karjával magához húzta Phoebe-t, és ujjaival kibontott, vörös fürtjeivel játszott. – Egy nap túl beteg leszek ahhoz, hogy valódi férj vagy valódi apa legyek. Vagy bármi hasznomat vedd. Ez nem lenne tisztességes sem veled, sem a gyermekeinkkel, de még velem szemben sem.

– De miért nyugszol bele? – csattant fel Phoebe. Megriasztotta, hogy a fiatalember ilyen beletörődőn, ilyen békésen fogadja rejtélyes betegségét. – Keresünk új orvosokat. Kiderítjük, hogy mitől vagy rosszul, bármi legyen is az, és rátalálunk a gyógymódra. Miért adod fel a harcot, mielőtt belekezdtél volna?

– Phoebe, ez a harc már régóta folyik – magyarázta halkan Henry. – Szinte egész életemben fáradtnak éreztem magam. Nem számít, mennyit pihenek, alig van elég kitartásom ahhoz, hogy végig bírjam a napot.

– Bennem van kitartás kettőnk helyett is. – A lány Henry vállára fektette a fejét, és szinte beleremegett, olyan erős érzések kerítették hatalmukba. – Szeretlek. Hadd gondoskodhassak rólad. Hadd legyek veled, bármennyi idő marad is, amit együtt tölthetünk.

– Ennél többet érdemelsz.

– Szeretsz engem?

Henry nagy, barna szeme felfénylett. – Amennyire csak férfi nőt szerethet.

– Mi több kellene?

Hát összeházasodtak, a két kuncogó szűz, akik megható sutasággal fedezték fel a szerelem rejtélyeit. Az első gyermekük, Justin, egy sötét hajú, életerős kisfiú már négyesztendős volt.

Henry egy éve adta fel a harcot a betegséggel szemben, épp második fiuk, Stephen születése előtt.

A halálát követő kétségbeesett és szomorúsággal teli hónapokat Phoebe a családjánál töltötte, mert gyermekkori, csupa szeretet otthona valamennyire vigaszt nyújtott bánatában. Most azonban a gyász időszaka letelt, és ideje volt, hogy egyedülálló, fiatal, kétgyermekes anyaként új életet kezdjen. Olyan életet, melyben Henry nincs jelen. Milyen szokatlannak is tűnt a gondolat! Hamarosan visszaköltözik Essexbe a Clare-birtokra – amit Justin örököl majd, mihelyt nagykorúvá válik –, és felneveli a fiait. Úgy, ahogy az apjuk szerette volna.

Előtte azonban részt kell vennie az öccse, Gabriel esküvőjén.

Miközben a hintó Eversby Priory ősi birtoka felé tartott, Phoebe gyomra görcsösen összerándult a rettegéstől. A férje halála óta a családi ünnepeken kívül ez volt az első alkalom, melyen részt kellett vennie. Feszült volt, pedig tudta, hogy barátok és rokonok veszik majd körül. Rendkívüli nyugtalanságának azonban volt egy másik oka is.

A menyasszony családi neve Ravenel volt.

Az öccse jegyese, a gyönyörű és kivételes Lady Pandora szemmel láthatólag épp annyira rajongott Gabrielért, mint az érte. Pandorát könnyű volt megszeretni, mivel őszinte volt, mókás és képzeletgazdag – ebből a szempontból egy kicsit Henryre emlékeztetett. Phoebe megkedvelte a Ravenel család többi tagját is, amikor látogatást tettek Challonék tengerparti otthonába: Pandora ikertestvérét, Cassandrát, és távoli kuzinjukat, Devon Ravenelt, aki nemrégiben grófi címet örökölt, így most már Lord Trenearnek hívták. A hitvese, Kathleen, Lady Trenear barátságos és bájos hölgy volt. Ha a család mindössze ennyi tagot számlál, nem is lett volna semmi gond.

Csakhogy úgy tűnt, a sors tartogat Phoebe számára egy kifejezetten rosszindulatú tréfát: Devon öccse ugyanis nem más volt, mint West Ravenel.

Hát végül megismeri a személyt, aki annyira megkeserítette Henry számára az iskolai éveket. A találkozás elkerülhetetlen volt.

West a Ravenel-birtokon élt, és kétség sem fért ahhoz, hogy idejét semmittevéssel és piszmogással tölti. Nyilván igyekezett azt a látszatot kelteni, mintha roppant elfoglalt lenne, miközben a bátyja örökségén élősködik. Phoebe emlékezett arra, hogy Henry nagydarab, lusta lajhárként írta le Westet, és maga elé képzelte, ahogy a férfi egész nap vedel, heverészik, mint valami parton sütkérező fóka, és kéjvágyó vigyorral méregeti a szobalányokat, akik igyekeznek rendet teremteni utána.

Annyira igazságtalannak tűnt, hogy egy oly kedves és jó ember, mint Henry, alig néhány évet kapott az élettől, miközben egy Ravenelhez hasonló kretén valószínűleg akár száz esztendeig is elél.

– Mama, miért vagy mérges? – tudakolta ártatlanul a hintó szemközti üléséről Justin. A mellette üldögélő idős dadus a sarokba húzódva szundikált.

Phoebe azonnal megpróbált uralkodni a vonásain. – Nem vagyok mérges, édesem.

– De, a szemöldököd lefelé húzódott, és úgy biggyesztetted a szádat, mint valami pisztráng. Csak akkor nézel így, amikor Stephen pelenkája nedves.

A nő lepillantott az ölében heverő kisbabára, akit a hintó döcögése álomba ringatott. – Stephen pelenkája teljesen száraz, és én sem vagyok rosszkedvű – mormolta válaszképpen. – Én csak… nos, tudod, hogy már régóta nem találkoztam idegenekkel. Egy kicsit tartok attól, hogy belevessem magam a társasági életbe.

– Amikor nagypapa úszni tanított, azt mondta, hogy sose ugorjak be rögtön a hideg vízbe. Hanem először derékig merüljek bele, hogy a testem megértse, mi következik. Ez neked is jó gyakorlás lesz a társasági élethez, mama.

Phoebe alaposan végiggondolta a fia javaslatát, aztán szeretetteljes büszkeséggel mérte végig Justint. Az apjára ütött, gondolta. Henry már igen fiatalon is okos volt, és képes volt arra, hogy más szemszögéből szemléljen minden helyzetet. – Akkor a fokozatosságra fogok törekedni – ígérte. – Hogy te micsoda bölcs fiúcska vagy! Nagyon tetszik, hogy ennyire figyelsz másokra.

– Nem figyelek oda mindenkire – pontosított tárgyilagos hangon a kisfiú. – Csak azokra, akiket szeretek. – Feltérdelt a hintó ülésén, és az egyre élesebben kirajzolódó Jakab-stílusú épület felé pillantott, amely hajdan vagy tucatnyi szerzetes otthona volt. A hatalmas, erődítménynek is beváló, díszes udvarház tetején karcsú kémények sorakoztak, így még a súlyos, áthatolhatatlanul tömör építmény is olyan benyomást keltett, mintha az ég felé törne.

– Milyen nagy! – álmélkodott Justin. – Nagy a tető, nagyok a fák, nagyok a kertek, még a sövények is… Mi van, ha eltévedek? – A hangja azonban nem árulkodott aggodalomról, inkább úgy tűnt, mintha Eversby Priory felkeltette volna az érdeklődését.

– Akkor feltétlenül maradj ott, ahol vagy, és kiabálj, míg rád nem akadok – tanácsolta Phoebe. – Mindig meg foglak találni. Erre egyébként nem lesz szükség, kedvesem. Amikor nem vagyok veled, akkor ott lesz a dadus… Ő nem hagyja, hogy elbóklássz.

Justin kétkedő pillantást vetett a szunyókáló, idős nőre, és amikor visszanézett az anyjára, az ajka huncut mosolyra húzódott.

Bracegirdle dadus annak idején Henry imádott dajkája volt, ezért is javasolta a férfi, hogy ő viselje gondját a saját gyermekeinek is. A higgadt, békés természetű hölgy épp csak annyira volt testes, hogy az ölében kényelmesen megpihenhessen egy kisgyerek, miközben mesét olvas fel neki, s gömbölyded vállán minden síró kisbaba megnyugodhatott. Puffos batisztfőkötője alatt kontyba tűzött haja fehér volt, akár a habcsók. A foglalkozásával járó megerőltetőbb feladatok – mint például a rakoncátlankodó gyermekek után futkosás, vagy a dundi kisbabák kiemelése a fürdőkádból – nagyrészt egy fiatal dajkára maradtak. Dadus azonban szellemileg még mindig friss volt, és bár időnként el-elnyomta az álom egy rövid időre, ugyanolyan megbízható teremtésnek számított, mint amilyen mindig is volt.

A Challon család tagjait és szolgáikat, valamint az egész hegyre való bőrtáskát és utazóládát szállító elegáns hintók sora már a kocsifelhajtón járt. A környező földekhez hasonlóan az udvarház parkja is nagyszerű állapotban volt, sűrű, öreg sövények vették körül, s az ódon kőfalakat rózsa és a szellőben meg-meglibbenő, halványlila virágú glicínia futotta be. Amikor a hintók lassan begördültek az oszlopos előcsarnok elé, jázmin és lonc illatát sodorta feléjük a szél.

A dadus hirtelen felriadt a szunyókálásból, és hozzáfogott, hogy a holmiját elpakolja szőnyegből készült utazótáskájába. Átvette Stephent Phoebe-től, aki követte a hintóból kiugró Justint.

– Justin… – szólt a nő aggódva a fia után, és szemmel tartotta a kisfiút, aki mint valami apró kolibri, fürgén cikázva átvágott a szolgák és rokonok tömegén, és csicseregve üdvözölt mindenkit. Phoebe ismerős alakokat pillantott meg: Devon és Kathleen Ravenel, vagyis Lord és Lady Trenear épp a vendégeiket fogadták. A szülei és a húga, Seraphina, már meg is érkeztek, ahogy Ivo, az öccse, Pandora és Cassandra is, meg még vagy egy tucatnyi személy, akiket egyáltalán nem ismert. Mindenki nevetgélve beszélgetett, mindenkit felvillanyozott a közelgő esküvő, amikor azonban Phoebe-nek eszébe jutott, hogy idegenekkel kell megismerkednie és társalognia, azonnal görcsbe szorult a gyomra. A sziporkázó csevegésnek még csak a lehetőségére sem kívánt gondolni. Bárcsak még mindig a gyászruháját viselhetné, melynek fátyla óvón eltakarná az arcát!

A szeme sarkából látta, hogy Justin már a bejárat lépcsőjén szalad felfelé, és nincs vele senki a családból. A dadus már indult volna a kisfiú után, de Phoebe megérintette a karját. – Majd én – mormolta.

– Igenis, milady – felelte a dadus megkönnyebbülten.

Phoebe voltaképpen megörült annak, hogy Justin befutott a házba, mivel így ő is megúszhatta, hogy be kelljen állnia a fogadáshoz felsorakozó vendégek közé.

Az előcsarnokban nagy volt a sürgés-forgás, ám a kinti sokadalomnál így is jóval csendesebb és békésebb benyomást keltett. A lázasan nyüzsgő szolgálókat egy férfi irányította, utasításokat osztogatva mindenkinek, aki csak elhaladt mellette. Olyan mély sötétbarna fürtjei voltak, hogy a haja már-már feketének tűnt, és amikor ráesett a fény, úgy csillogott, akár a víz felszíne. A férfi figyelmesen hallgatta a házvezetőnőt, aki épp a vendégek szobáiról tudatott vele valamit, ezzel egyidejűleg pedig odahajított egy kulcsot a feléjük tartó alkomornyiknak, aki elkapta, és már sietett is tovább a dolgára. Az egyik kalapdobozokat cipelő fiatal inas megbotlott, ám a sötét hajú férfi felé nyúlt, és nem hagyta, hogy elessen. Aztán igazított egyet a megingó dobozokon, és a fiú már iparkodhatott is tovább.

Phoebe figyelmét megragadta a férfiból áradó friss, markáns életerő. Termetre meghaladta a hat lábat, izmos volt, a bőre pedig bronzbarna, mint azoké, akik idejük jó részét a szabad levegőn töltik, ugyanakkor az öltözéke kifejezetten elegánsnak hatott. Milyen különös is! Ő lenne talán a birtok intézője?

A nő azonnal felhagyott a töprengéssel, amikor észrevette, hogy a fia egy finom kidolgozású fafaragványt tanulmányoz az impozáns, kettős lépcsősor mellett, és sietős léptekkel elindult Justin felé. – De Justin, nem szabad csak úgy elkóricálnod anélkül, hogy szólnál nekem vagy Dadusnak!

– Nézd csak, mama!

Amikor Phoebe tekintete követte a pici mutatóujjat, ki tudta venni a balusztrád alsó részén a fából kifaragott, egérkékkel teli vackot, amely kifejezetten meghökkentő és játékos látványt nyújtott az elegáns lépcső mellett. Az arcát mosoly derítette fel. – Ez tetszik!

– Nekem is.

Justin leguggolt, hogy alaposabban szemügyre vehesse a fafaragványt, ám közben kipottyant a zsebéből egy üveggolyó, nagyot koppant a berakásos parkettán, és már gurult is tova. Phoebe és a fia riadtan bámult utána.

Az üveggolyó aztán váratlan akadályba ütközött, amikor a sötét hajú férfi a mozdulatot kiválóan időzítve megállította a cipője orrával, majd lehajolt érte, mihelyt kiadta az utolsó utasítást is a házvezetőnőnek. Az asszonyság sietve távozott, a férfi pedig Phoebe és Justin felé fordult.

Napbarnított bőre kiemelte meghökkentően kék szemét, s amikor elmosolyodott, a fogsora vakító fehéren villant meg. Szerfelett jóképű volt, a vonásai férfiasak és szabályosak, a szeme sarkában halvány ráncok utaltak arra, hogy szeret nevetni. Szórakoztató személynek látszott, olyannak, aki hajlamos arra, hogy tiszteletlenül viselkedjen, ugyanakkor érzékelni lehetett, hogy éles eszű, s talán kissé zord is. Mintha már tömérdek tapasztalatot szerzett volna a világban, és nem sok illúziója maradt volna. Ettől valahogy még vonzóbbnak tűnt.

Kényelmes léptekkel indult feléjük. Amikor odaért, Phoebe orrát megcsapta annak az embernek a kellemes, természetes illata, aki sok időt tölt odakint: nap és friss levegő, a száraz nád fanyarsága és a füst enyhe szaga… mintha tőzegből rakott tűz mellett időzött volna. Még sosem látott ilyen mélykék szempárt: a szivárványhártyát fekete gyűrű vette körül. Rég fordult elő utoljára, hogy férfi így nézett volna rá, ilyen leplezetlen érdeklődéssel és némi flörtre kész kíváncsisággal. A nőt különös érzés kerítette a hatalmába… olyasmi, ami valami módon a Henryvel kötött házassága első napjaira emlékeztette… a reszketeg, zavarba ejtő, megmagyarázhatatlan vágyra, amely arra ösztökélte, hogy erősen hozzásimuljon valaki testéhez. Mind ez idáig egyedül a férje ébresztett benne hasonló érzéseket, de még Henry mellett sem tapasztalta soha ezt az egyszerre tüzes és fagyos borzongást.

Bűntudatosan, zavartan hátrált egy lépést, és Justint is magával húzta.

A kisfiú azonban ellenállt. Szemmel láthatólag úgy vélte, rá hárul a feladat, hogy elvégezze a bemutatkozás szertartását. – Én Justin vagyok, Lord Clare – közölte. – Ő pedig a mamám. A papám nincs velünk, mert meghalt.

Phoebe érezte, hogy feltűnően elpirul, mégpedig a feje búbjától a lábujjáig.

A férfit cseppet sem hozták zavarba a hallottak, csak leguggolt, hogy az arca egy vonalba kerüljön Justinéval. Mély hangja hallatán Phoebe-nek olyan érzése támadt, mintha puha, tollas derékaljon nyújtózna el.

– Nem voltam sokkal idősebb nálad, amikor elvesztettem az apámat – mondta a férfi a kisfiúnak.

– Ó, de hát az enyém nem veszett el! – felelte komolyan a gyermek. – Pontosan tudom, hogy hol van. A mennyben.

Az idegen elmosolyodott. – Örülök, hogy megismerkedtünk, Lord Clare. – Miután ünnepélyesen kezet ráztak, a fény felé tartotta a játékgolyót, és alaposan szemügyre vette az apró, porcelánból készült bárányfigurát az átlátszó üveg közepén. – Ritka szép darab – jegyezte meg, majd visszaadta Justinnak és felállt. – Kibombázóst szoktál vele játszani?

– Ó, igen! – vágta rá a kisfiú. A golyózásnak ebben a legelterjedtebb formájában a játékosoknak egy körből kellett kiütni az ellenfelek golyóit.

– No és várasat?

Justin szeme felcsillant, de megrázta a fejét. – Azt nem ismerem.

– Akkor esetleg játszhatunk pár menetet, amíg itt vagy, ha a mamádnak nincs ellene kifogása. – A férfi kérdő pillantással fordult Phoebe felé.

A nőt mélységes szégyen fogta el attól, hogy képtelen válaszképpen akár csak egyetlen szót is kinyögni. A szíve vadul kalapált.

– A mamám nincs ahhoz szokva, hogy felnőttekkel beszéljen – vette a védelmébe Justin. – Jobban szeret gyerekekkel lenni.

– Én egy roppant gyermeki természetű személy vagyok – szögezte le azonnal a férfi. – Ezt a házban bárki igazolhatja.

Phoebe azon kapta magát, hogy felmosolyog rá. – Ön a birtok intézője? – tudakolta.

– Az időm java részében. De nincs a birtokon olyan munka, amellyel ne tettem volna próbát legalább egyszer, hogy átlássam, pontosan mivel jár… beleértve a konyhalányét.

A nőben ekkor különös, iszonyú gyanú ébredt, és a mosoly lehervadt az arcáról.

– Mióta is áll itt alkalmazásban? – tette fel körültekintően a kérdést.

– Amióta a bátyám megörökölte a címet. – Az idegen meghajtotta magát, mielőtt folytatta volna: – Weston Ravenel… állok szolgálatára.

2. fejezet

West képtelen volt levenni a tekintetét Lady Clare-ről. Úgy érezte, ha megérintené a nőt, az ujja begye megperzselődne. Az egyszerű, szürke utazókalap alól valósággal kiragyogott a haja… ilyen árnyalatot még sosem látott. Vörös, akár a paradicsommadár tollazata, és a feltűzött fürtökön itt-ott karmazsinszínű fények villantak meg. A nő elefántcsontfehér bőre hibátlan volt, épp csak az orra nyergén mutatkozott néhány halvány szeplő… mint amikor valami fényűző desszertet tálalás előtt meghintenek egy csipetnyi fűszerrel.

A gondos nevelés egyértelműen meglátszott rajta: művelt, jól öltözött, olyan valaki, akit féltő szeretettel óvtak mindentől. A pillantásában azonban érzékelhető volt némi bánat… mintha a nő tudta volna, hogy vannak dolgok, amelyektől senkit sem lehet megkímélni.

Istenem, az a szempár… a világosszürke íriszben mutatkozó sávok olyanok, akár az apró csillagok sugarai.

Amikor Lady Clare elmosolyodott, West mellkasában forró, feszítő érzés támadt. Azonban mihelyt bemutatkozott, az elragadó mosoly úgy halványult el, mintha a nő valami szép álomból a jóval kevésbé kellemes valóságra ébredt volna.

Lady Clare a fia felé fordult, és gyengéden lesimította a feje búbján ágaskodó rakoncátlan tincset. – Justin, ideje csatlakoznunk a többiekhez.

– De én most golyózni fogok Mr. Ravenellel – tiltakozott a kisfiú.

– Most ugyan nem, hisz épp érkeznek a vendégek – vetette ellen az anyja. – Ennek a szegény úrnak rengeteg dolga van. Mi pedig szépen felmegyünk, és berendezkedünk a szobánkban.

Justin összevonta a szemöldökét. – A gyerekszobában kell majd aludnom? A kicsikkel?

– Édesem, négyéves vagy…

– Már majdnem öt!

Phoebe ajka mosolyra húzódott. Mélységesen érdeklődő és együttérző tekintettel hajolt le a kisfiához. – Ha szeretnéd, lakhatsz az én szobámban – javasolta.

Justint felháborította az ajánlat. – Nem alhatok nálad – felelte méltatlankodva.

– És miért nem?

– Mert még azt hinnék, hogy házasok vagyunk!

West a padló egy távoli pontjára szegezte a tekintetét, és minden erejével azon volt, hogy ne nevessen. Mihelyt újra képes volt uralkodni magán, nagy levegőt vett, és megkockáztatott egy sanda pillantást Lady Clare felé. Titkolta ugyan, de kifejezetten megörvendeztette, amikor látta, hogy a nő úgy tesz, mintha rendkívül komolyan eltöprengene a kisfiú által felhozott érven.

– Nos, erre nem gondoltam – felelte végül Phoebe. – Ebben az esetben a gyerekszobában a helyed. Mit szólnál, ha megkeresnénk Dadust és Stephent?

Justin sóhajtott egyet, az anyja keze után nyúlt, majd felnézett Westre. – Stephen a kisöcsém – magyarázta. – Még nem tud beszélni, és olyan a szaga, mint a döglött teknősnek.

– Azért nem mindig – tiltakozott Lady Clare.

A kisfiú azonban úgy rázta a fejét, mintha az ellenvetés nem állná meg a helyét.

Westet teljesen elbűvölte kettejük meghitt beszélgetése, és magában önkéntelenül is összevetette azokkal a mesterkélt párbeszédekkel, melyeket a saját anyjával folytatott, aki mindig úgy tekintett a fiaira, mintha valaki más idegesítő gyermekei lettek volna.

– Azért van, aminek jóval rosszabb a szaga, mint egy kisöccsé – fordult a fiú felé. – Amíg itt vendégeskedsz, meg foglak ismertetni a legbüdösebb dologgal a birtokhoz tartozó gazdaságban.

– És az micsoda is? – tudakolta izgatottan Justin.

– Igazán kedves, Mr. Ravenel, de nem ragaszkodunk ahhoz, hogy beváltsa az ígéretét – jegyezte meg aggódó arckifejezéssel Lady Clare. – Biztosra veszem, hogy igen elfoglalt, és nem szeretnénk a terhére lenni.

Westet nem is annyira megbántotta, inkább meglepte a visszautasítás. – Ahogy óhajtja, hölgyem – válaszolta kissé vontatottan.

A nő megkönnyebültnek tűnt, kecsesen bókolt, és úgy húzta el onnan a fiát, mintha valami elől menekültek volna.

West értetlenül bámult utánuk. Korántsem először fordult elő, hogy valami tiszteletre méltó hölgy hűvösen és elutasítón viselkedett vele, ám most először tapasztalta, hogy ez fáj neki.

Lady Clare-hez már nyilván eljutott a híre. Nem sok harminc alatt járó fiatalember dicsekedhetett olyan, főként részegségről és kicsapongásról szóló múlttal, mint amilyen Westé volt. Igazán nem hibáztathatta a nőt azért, hogy el akar távolítani a közeléből egy könnyen befolyásolható gyermeket. Isten látja lelkét, West semmiképpen sem kívánna felelőssé válni egy emberpalánta tönkretételében.

Magában sóhajtott egyet, aztán beletörődőn arra jutott, hogy a következő néhány nap során szépen befogja a száját, és igyekszik elkerülni a Challon család tagjait. Ami nem lesz egyszerű, figyelembe véve, hogy tele van velük az egész nyavalyás ház. A vőlegény családja még legalább három-négy napig itt marad az ifjú házasok távozása után is. A herceg és a hercegné élni szeretett volna a lehetőséggel, hogy találkozzanak Hampshire-ben élő régi barátaikkal és ismerőseikkel. Egymást követik majd az ebédek, vacsorák, kiruccanások, partik, piknikek, a játékkal és csevegéssel töltött hosszú esték.

És persze minderre a nyár elején kell sort keríteni, amikor a birtok gazdaságában és a tanyákon annyi a tennivaló. De legalább a munka elfogadható indokkal szolgál majd arra, hogy miért tölti az ideje javát távol a háztól… és a lehető legtávolabb Lady Clare-től.

– Ön meg mit ábrándozik itt? – csendült fel mellette számonkérőn egy női hang.

A gondolataiból felriadó West lepillantott, csinos, sötét hajú kuzinjára, Lady Pandora Ravenelre.

Pandora korántsem számított hétköznapi lánynak: impulzív volt és intelligens, s mintha jóval több energia bugyogott volna benne, mint amennyivel elbírt. A három Ravenel lány közül nála volt a legcsekélyebb esély arra, hogy Anglia legkelendőbb fiatalemberéhez menjen férjhez. Sokat elmondott a vőlegényéről, Gabrielről, hogy ő meglátta a lány értékeit. Sőt Lord St. Vincent mindenki szerint teljesen belebolondult Pandorába.

– Szüksége van tán tőlem valamire? – tudakolta meg West minden teketória nélkül.

– Igen. Be akarom mutatni a vőlegényemnek, hogy aztán kifejthesse, mit gondol róla.

– De édesem, St. Vincent a hercegi cím örököse, és hatalmas vagyon áll rendelkezésére. Én máris minden képzeletet felülmúlóan elbűvölőnek tartom.

– Láttam, hogy az előbb beszélgetett a nővérével. Lady Clare özvegy. Kezdjen csak el udvarolni neki, mielőtt valaki megelőzi, és elhalássza ön elől.

Az ötlet hallatán West ajka kesernyés mosolyra húzódott. A családneve talán előkelő volt, ám nem rendelkezett sem saját vagyonnal, sem földbirtokkal. Emellett korábbi életmódja miatt elkerülhetetlenül rossz volt a híre. Itt, Hampshire-ben sikerült mindent újrakezdenie olyan emberek között, akik fikarcnyit sem törődtek a londoni pletykákkal. Challonék szemében azonban West nyilván reménytelen eset az előélete miatt. Egy semmirekellő.

Lady Clare értéke azonban felbecsülhetetlen: egy fiatal, vagyonos, gyönyörű nő, a vikomti cím és egy földbirtok örökösének édesanyja. Nincs olyan nősülni vágyó férfi Angliában, aki ne venné üldözőbe.

– Nem, nem – felelte West. – Az udvarlás ugyanis néha azzal a kellemetlen mellékhatással jár együtt, amit házasságnak hívnak.

– De egyszer azt mondta, hogy szeretné, ha a házat gyerekzsivaj töltené be.

– Valaki más gyerekeinek a zsivaja. És minthogy a bátyám és neje rátermetten újabb Ravenelekkel népesítik be a világot, én megúsztam a dolgot.

– Azért én mégis úgy gondolom, hogy legalább összeismerkedhetne Phoebe-vel.

– Így hívják? – kérdezte vonakodó érdeklődéssel West.

– Igen, a Sayornis phoebe, egy vidám kis énekesmadár után nevezték el, amely az amerikai kontinensen él.

– A nő, akivel az imént találkoztam, korántsem vidám kis énekesmadár – jegyezte meg a férfi.

– Lord St. Vincent szerint Phoebe kedves teremtés, sőt tán még olyan flörtölőcskés természetű is, ám igen mélyen érinti a férje elvesztése.

West egy szót sem szólt, és igyekezett továbbra is közönyös képet vágni. Aztán mégsem tudta megállni, és megkérdezte: – Mibe halt bele a férje?

– Valami sorvasztó kórságba. Az orvosok sosem értettek egyet a pontos diagnózisban. – Pandora elhallgatott, amikor észrevette, hogy sorra érkeznek a vendégek az előcsarnokba. Magával rángatta Westet az elegáns lépcső alatti zugba, és fojtott hangon folytatta: – Lord Clare a születésétől fogva betegeskedett. Szörnyen fájt a gyomra, kimerültség és fejfájás kínozta, összevissza kalapált a szíve… képtelen volt megemészteni a legtöbb ételt, és amit megevett, az is alig maradt meg benne. Megpróbálkoztak minden lehetséges kezeléssel, de semmi sem segített.

– De miért megy hozzá egy herceg lánya olyan valakihez, aki egész életében magatehetetlen beteg? – töprengett elgondolkodva a férfi.

– Szerelemből házasodtak össze. Lord Clare és Phoebe gyerekkoruk óta szerették egymást. Lord Clare eleinte ódzkodott attól, hogy elvegye, mert nem akart terhet jelenteni, ám Phoebe rávette, hogy ne hagyják veszni az időt, ami hátravan az életéből. Hát nem szörnyen romantikus?

– A világon semmi értelme – hangzott West véleménye. – Egészen biztos, hogy nem azért házasodtak össze, mert erre sürgető okuk volt?

Pandora értetlenül meredt rá. – Úgy érti…? – Elhallgatott, és igyekezett megtalálni a szalonképes kifejezést. – Úgy érti, hogy esetleg előrehozták a nászéjszakát?

– Úgy – bólintott a férfi. – Vagy a hölgy első gyermekének apja egy olyan személy volt, akihez nem mehetett hozzá.

– Tényleg ennyire cinikus lenne? – vonta össze a szemöldökét a lány.

– Dehogy! – vigyorgott rá West. – Ennél sokkal cinikusabb vagyok, és ezt ön is tudja.

Pandora úgy tett, mintha az álla magasságában meglegyintené a férfit, mintha arra készülne, hogy kiosszon valami jól megérdemelt büntetést. West azonban ügyesen elkapta a csuklóját, majd csókot nyomott a kezére, és elengedte.

Már annyi vendég gyűlt össze az előcsarnokban, hogy a férfi fejében az is megfordult, hátha el sem tudnak helyezni mindenkit Eversby Prioryban. A házban még a szolgálók szállását leszámítva is több mint száz szoba volt, ám mivel az épületet évtizedeken át elhanyagolták, ezek vagy le voltak zárva, vagy épp felújítás alatt álltak.

– Ki ez a rengeteg ember? – tette fel a kérdést. – Mintha szaporodnának. Azt hittem, megállapodtunk, hogy a vendéglistán csak rokonok és közeli barátok szerepelhetnek.

– A Challon családnak sok közeli barátja van – hangzott Pandora enyhén bocsánatkérő válasza. – Sajnálom, tudom, hogy nem szereti a tömeget.

Megjegyzésével meglepte Westet, aki már tiltakozásra nyitotta volna a száját, hogy bizonygatni kezdje, igenis kedvére valók a népes összejövetelek, ám aztán rájött, hogy a lány már ilyennek ismerte meg. Pandora nem tudhatta, hogy régebben nagyon is élvezte, ha idegenek társaságában mulatott, és szüntelen szórakozást keresve egyik társasági eseményről a másikra dülöngött át. Örömét lelte a pletykálkodásban, a flörtölésben, az el nem apadva áradó borban és zajban, melyek segítségére voltak abban, hogy mindig csakis a külvilágra kelljen figyelnie. Eversby Prioryba költözése óta azonban teljesen eltávolodott ettől az életmódtól.

Pandora szinte ugrott egyet, amikor meglátott egy csoportnyi épp belépő vendéget. – Nézze csak, ott vannak Challonék! A jövendő apósomék – tette hozzá álmélkodó, kissé feszélyezett hangon.

Sebastianból, Kingston hercegéből annak a személynek a hűvös magabiztossága áradt, aki beleszületett egy előkelő családba. Míg a legtöbb brit arisztokrata megjelenésre elkeserítően átlagosnak tűnt, Kingston fess volt és átkozottul jóképű, feszes, karcsú testét egy feleannyi idős férfi is megirigyelhette volna. Közismerten éles elméjű és csípősen szellemes embernek számított, aki szövevényes pénzügyi birodalmat igazgatott, melynek egyik eleme meglepő módon egy klub volt, ahová úriemberek jártak szerencsejátékozni. Még ha akadt is arisztokrata, aki magában ízléstelennek ítélte, hogy ilyen közönséges üzlet van a herceg tulajdonában, nyilvánosan sosem merte volna kritizálni. Kingstonnak sokan tartoztak pénzzel, és számos veszedelmes titoknak volt birtokában. Csak pár szavába vagy néhány tollvonásába került volna, hogy koldusbotra juttasson szinte bármely büszke nemesi sarjat.

A herceg meglepő és megkapó módon teljesen odavolt a feleségéért. Az egyik kezét állandóan a derekán pihentette, és bár diszkréten csinálta, világos volt, milyen örömet szerez neki, hogy hozzáérhet. Ezért egyébként nem is hibáztatta senki. Evangeline, a hercegné ugyanis feltűnően érzéki, telt idomú nő volt, haja árnyalata a sárgabarackét idézte, enyhén szeplős arcában vidám, kék szempár csillogott. Nagyon barátságosnak tűnt, és úgy sugárzott, mintha hosszú, őszi naplementébe burkolózott volna.

– Mit szól Lord St. Vincenthez? – tudakolta türelmetlenül Pandora.

West tekintete a másik férfira siklott, aki mintha hercegi atyja ifjú változata lett volna. Arany-bronz színű fürtjei fénylettek, akár a frissen vert pénzérme. Fejedelmien jóképű volt, mint holmi királyi sarj és Adonisz keveréke.

– Magasabbnak képzeltem – vetette oda tettetett hanyagsággal West.

Pandora elhűlt. – Pont olyan magas, mint ön!

– Pedig megeszem a kalapomat, ha akár csak egyetlen centiméterrel is több száznegyvenhárom centinél – cöcögött rosszallóan a férfi. – És még mindig rövidnadrágban jár.

A lány félig bosszankodva elnevette magát, és taszított egyet a kuzinján. – De hát ő St. Vincent öccse, Ivo, aki még csak tizenegy éves. A vőlegényem mellette áll.

– Áh! Nos, most már értem, miért akar hozzámenni.

Pandora összefonta a karját a mellén, és hosszút sóhajtott. – Igen… De ő miért akar elvenni engem?

West megmarkolta a vállát, és maga felé fordította a lányt. – Már miért ne akarná? – kérdezte azonnal megenyhülő hangon.

– Mert én egyáltalán nem az a fajta teremtés vagyok, akit a hitveseként elképzelnének.

– De önt akarja, mert különben nem lenne itt. Mi oka lenne aggódni?

Pandora szorongva vállat vont. – Igazából meg sem érdemlem őt – vallotta be.

– Hát ez nagyszerű!

– Miért nagyszerű?

– Mert nincs annál jobb, mint amikor az ember olyasmihez jut hozzá, amit nem érdemelt meg. Csak mondogassa magában: éljen, hurrá, hogy én milyen szerencsés vagyok! Nemcsak hogy a legnagyobb szeletet kapom a tortából, de ráadásul pont azt a részét, amelyikre egy cukorvirág is jutott, úgyhogy mindenki sárga az irigységtől.

Pandora arcát lassan mosoly derítette fel, majd pár másodperc múlva kísérletképpen halkan megszólalt: – Éljen, hurrá…

West elnézett a lány feje fölött, és megpillantott valakit. Valakit, akinek a felbukkanására egyáltalán nem számított ezen a napon, ezért halk, hitetlenkedő, bosszús horkantás tört fel belőle. – Attól tartok, Pandora, hogy az esküvői ünnepségének holmi apróbb gyilkossággal kell megadnom a kezdőhangját. De ne aggódjon, hamar elintézem, és aztán folytathatjuk az ünneplést.

3. fejezet

– Kivel készül végezni? – Pandora hangja nem annyira riadalomról, mint inkább érdeklődésről árulkodott.

– Tom Severinnel – közölte komoran West.

A lány a tekintetét követve megfordult, és meglátta a közeledő karcsú, sötét alakot. – De hát ön az egyik közeli barátja, nemde?

– Severinnek nincs olyan barátja, akit közelinek neveznék. Mindannyian igyekszünk biztonságos távolságot tartani tőle, nehogy hátba szúrhasson minket.

Nehéz lett volna olyan, a harmincas évei elején járó férfit találni, aki annyira gyorsan jutott vagyonhoz és befolyáshoz, mint Tom Severin. Mérnökként kezdte a pályáját, mozdonyokat tervezett, majd vasúti hidakkal kezdett foglalkozni, és egy idő után megépítette a saját vasútvonalát – úgy tűnt, mindezt oly természetes könnyedséggel, mint valami magát bakugrással mulattató kisfiú. Severin tudott nagyvonalúan és figyelmesen viselkedni, ám lelkiismeretnek még a nyomát sem lehetett felfedezni benne.

Severin meghajolt, amikor odaért hozzájuk.

Pandora bókolva üdvözölte.

West hűvös, átható tekintettel meredt rá.

A Challon família tagjaival összevetve Severin nem volt kimondottan jóképű – mellettük ki is lehetett volna az? –, ahogy nem számított annak a hagyományos férfiszépség elvárásai szerint sem. Volt azonban benne valami, ami mintha tetszett volna a hölgyeknek. West úgy gondolta, ha megvész, sem képes rájönni, hogy ez miért lehet. A férfi arca keskeny és szögletes volt, alkatra magas és szikár, de erős csontozatú, a bőre oly sápadt, akár a könyvtárosoké. Szemében a kék és zöld árnyalatai keveredtek meghatározhatatlan arányban, és erős fénynél mintha két teljesen különböző szín alkotta volna a szivárványhártyáját.

– Londont unalmasnak találtam – jelentette ki Severin, mintha ez megmagyarázta volna, hogy került oda.

– Szinte teljesen biztos vagyok abban, hogy nem szerepel a vendéglistán – közölte maró hangon West.

– Ó, de hát nekem sosincs szükségem meghívóra – hangzott a másik férfi tárgyilagos válasza. – Egyszerűen csak oda megyek, ahová akarok. Annyi embert köteleztem már le, hogy senki sem merne megkérni arra, hogy távozzak.

– Én merném – jelezte West. – Sőt azt is megmondanám, hogy pontosan hová menjen.

Mielőtt azonban ennek szellemében járhatott volna el, Severin gyorsan Pandorához fordult. – Ön a menyasszony, elárulja a ragyogás a tekintetében. Megtiszteltetés, hogy itt lehetek, el vagyok ragadtatva, gratulálok, et cetera. Mit kíván nászajándékba?

Lady Berwick igen komolyan vette a lányok etikettre nevelését, Pandora illemtudása azonban a kérdés hallatán úgy illant el, mint leszúrt léggömbből a levegő. – Mennyit készül ráfordítani? – tudakolta.

Severint annyira elbűvölte a lány ártatlanul otromba viselkedése, hogy felkacagott. – Kérjen valami értékes dolgot – felelte. – Igen jómódú vagyok.

– Pandorának nincs szüksége semmire – szögezte le kurtán West. – Különösen öntől nem. – Majd a lányra lepillantva így folytatta: – Mr. Severin ajándékaival mindig kötelezettségek járnak együtt, s úgy ragaszkodik a teljesítésükhöz, hogy mellette egy veszett borz is kutyafüle.

Severin közelebb hajolt a lányhoz, és cinkosan odasúgta neki: – Mindenki rajong az ajándékaimért. Majd később meglepem valamivel.

Pandora visszamosolygott rá. – Nincs szükségem ajándékra, Mr. Severin, de nyugodtan itt maradhat az esküvőmre. De hát Londonból utazott egész idáig! – tiltakozott West arckifejezését látva.

– És hol készül elszállásolni? – érdeklődte meg a kuzinja. – Mert Eversby Priory zsúfolásig megtelt. Minden szobában laknak, amely akár csak egy hajszálnyival is kényelmesebb a Newgate börtön celláinál.

– Ó, de hát én nem itt szállnék meg – nyugtatta meg Severin. – Hiszen tudja, hogy érzek az ilyen ódon házak iránt. Eversby Priory természetesen varázslatos, én azonban többre tartom a korszerűséget és kényelmet. A saját vasúti kocsimban fogok lakni, amely a birtokon található kőbánya vasútállomásánál áll.

– Micsoda találó ötlet! – jegyezte meg fanyarul West. – Figyelembe véve, hogy épp annak a kőfejtőnek a bányászati jogát próbálta elorozni előlünk, holott pontosan tudta, hogy ezzel a Ravenel családot pénzügyi válságba taszítaná.

– Még mindig emiatt duzzog? Hiszen üzlet volt, nem személyes ügy.

Severin szinte semmit sem tekintett személyes ügynek. Emiatt aztán végképp felmerült a kérdés, hogy mit is kereshet ott. Elképzelhető, hogy holmi jövőbeli üzletre gondolva szeretne ismeretséget kötni a vagyonos Challon famíliával. Vagy talán feleség után kutatva méri fel a terepet. Severin ugyan mesés vagyonnal rendelkezett, emellett a London Ironstone vasúti társaság többségi tulajdonosa volt, ám a társaság felsőbb köreiben nem fogadták szívélyesen. Ez alól ugyan egyetlen közrangú személy sem jelentett kivételt, Severin esetében azonban különösképpen igaz volt. Mind ez idáig nem sikerült olyan arisztokrata családot találnia, amely eléggé kétségbeejtő helyzetben lett volna ahhoz, hogy előkelő születésű leánygyermekét feláldozza a Severinnel való házasság oltárán. Ugyanakkor a siker csupán idő kérdése volt.

West tekintete végigfutott az előcsarnokban összegyűlt vendégeken, és közben azon tűnődött, hogy vajon mit szól majd Severin felbukkanásához a bátyja. Amikor a pillantásuk összetalálkozott, Devon arcán komor, beletörődő mosoly jelent meg. Mintha ezt üzente volna: mindegy, akár maradhat is a nyavalyás. West válaszképpen kurtán biccentett. Bár rendkívüli módon élvezte volna, ha minden teketória nélkül kidobhatja Severint, a kínos jelenetből semmi jó sem származna.

– Mindössze a legapróbb ürügyre várok, és már utazik is vissza Londonba, méghozzá valami tarlórépás ládában – fordult Severinhez megtévesztően kedélyes mosollyal.

– Értem – vigyorgott rá vissza a másik férfi. – Most pedig, ha megbocsát, épp megláttam közös régi barátunkat, Winterborne-t.

Miután a vasútmágnás kényelmes léptekkel odébb ballagott, Pandora belekarolt a kuzinjába. – Hadd mutassam be Challonéknak.

West azonban továbbra sem volt hajlandó megmozdulni. – Majd később.

A lány kérlelő pillantással meredt rá. – Jaj, kérem, ne legyen ilyen makacs! Furán venné ki magát, ha nem menne oda, hogy üdvözölje őket.

– Miért? Hiszen nem én vagyok a házigazda, Eversby Priory nem az enyém.

– Részben az öné.

West ajka fanyar mosolyra húzódott. – Kedvesem, itt ugyan egyetlen porszem sem tartozik hozzám. Én pusztán a birtok megbecsült intézője vagyok, és biztosíthatom önt, ez a Challon családra a világon semmiféle hatással nem lesz.

Pandora összevonta a szemöldökét. – De akkor is, ön egy Ravenel, és most kell találkoznia velük, mert ha halogatja, és később egymásba botlanak a folyosón, akkor már igen kínos lesz bemutatkoznia.

Ebben igaza volt. West fojtott hangon elkáromkodta magát, majd kényszeredetten a lánnyal tartott.

Pandora izgatottan bemutatta a hercegnek és a hercegnének, tizenéves lányuknak, Seraphinának, legifjabb fiuknak, Ivónak és Lord St. Vincentnek. – Lady Clare-rel és Justinnal pedig természetesen már megismerkedtek – fejezte be a nevek sorolását.

West Phoebe-re pillantott, aki elfordult tőle azzal az ürüggyel, hogy le kell csippentenie egy láthatatlan szöszt a fia kabátkájáról.

– Van még egy fivérünk, Raphael, de ő üzleti ügyben Amerikába utazott – jelentette ki a vörhenyesszőke fürtű Seraphina, akinek olyan édes és csinos arcocskája volt, amilyent általában a pipereszappan dobozán látni. – Nem tudott visszaérni az esküvőre.

– Ami azt jelenti, hogy az enyém lehet a tortája – szólalt meg a mélyvörös hajú, jóképű fiú.

Seraphina bohókás arckifejezéssel csóválta a fejét. – Ivo, Raphael úgy örülne, ha tudná, milyen remekül helytállsz a távollétében.

– Valakinek meg kell ennie azt a tortát – mutatott rá Ivo.

Lord St. Vincent Westhez lépett, és megrázta a kezét. – Végre megismerkedhetünk a legritkábban látott, ám legtöbbet emlegetett Ravenellel.

– Ezek szerint a hírem már megelőzött? – tudakolta West. – Az sosem jó.

– Attól tartok, a családja kihasznál minden alkalmat, hogy dicshimnuszokat zengjen önről a háta mögött – mosolyodott el St. Vincent.

– Elképzelni sem tudom, mi dicsérnivalót találhatnak rajtam, de biztosíthatom, hogy bármi legyen is az, csak beképzelik maguknak.

– Az semmiképpen sem a képzelet szüleménye, hogy kis híján sikerült megdupláznia a birtok éves jövedelmét – szólalt meg a vőlegény apja, Kingston hercege. A hangja valamiféle méregdrága, száraz itókát idézett. – A bátyja szerint hatalmas léptekkel halad Eversby Priory teljes korszerűsítése felé.

– Tudja, kegyelmes uram, ha az ember középkori szintről indul, akkor a legapróbb javulás is impozánsnak tűnhet.

– Talán pár nap múlva körbevezethetne a birtokhoz tartozó tanyákon, és bemutathatná, milyen új eszközöket és módszereket alkalmaz.

Mielőtt azonban West válaszolhatott volna, Justin közbevágott. – Engem visz magával, nagypapi, hogy megnézhessem a legbüdösebb dolgot az egész gazdaságban.

Amikor a kisfiúra nézett, a herceg gyémántfényű kék szemében valami kósza, gyengéd érzés ragyogott fel. – Nahát, milyen érdekes! Ebben az esetben én is feltétlenül veletek tartanék.

Justin a hercegnéhez lépett, és a körberajongott unoka bizalmas mozdulatával átölelte a csípőjét. – Te is jöhetsz, nagymami – közölte nagyvonalúan, megkapaszkodva a nő kék selyemruhájának bonyolult redőiben.

A hercegné felemelte kezét, melyet mindössze egy egyszerű arany jegygyűrű díszített, és szeretettel lesimította Justin borzas, sötét fürtjeit. – Köszönöm, drága fiacskám, de én inkább néhány régi barátommal tölteném az időt. Westcliffék tulajdonképpen már meg is érkeztek – nézett élénk pillantással a férjére –, és Lilliannel már időtlen idők óta nem találkoztam. Nem lenne baj, ha…

– Menjen csak – biztatta a herceg. – Eszembe nem jutna kettejük közé merészkedni. Mondja meg Westcliffnek, hogy hamarosan én is ott leszek.

– Átkísérem Ivót és Justint a fogadóterembe, hogy ihassanak egy kis limonádét – jelentkezett önként a feladatra Seraphina, és szégyenlősen Westre mosolygott. – Hosszú volt az út Londontól, és nagyon megszomjaztunk.

– Én is – mormolta Phoebe, és már el is indult a húga és öccsei után.

Ám azonnal megtorpant, amint meghallotta St. Vincent Westnek tett megjegyzését: – A húgom, Phoebe nyilván önökkel kíván majd tartani a gazdaságba tett kirándulásukon. Rá hárul a feladat, hogy Justin nagykorúságáig felügyelje a Clare-birtok ügyeit, és biztos sok tanulnivalója van.

A nő meghökkenéssel elegy bosszúsággal meredt az öccsére. – Mint azt te is jól tudod, a Clare-birtok felügyeletét Edward Larson látja el, és álmomban sem jutna eszembe kétségbe vonni a szakértelmét, vagy azzal megbántani, hogy beleavatkozom a dolgába.

– Drága nővérem – felelte száraz hangon St. Vincent. – Jártam a birtokodon. Larson rokonszenves fickó, ám a gazdálkodásról való ismereteit semmiképpen sem nevezném „szakértelemnek”.

West megbűvölten figyelte, ahogy a Phoebe nyaka és válla felől felfelé vonuló pír elönti az arcát is. Mintha valami elefántcsont kámea kelt volna életre.

A két testvér kritikus tekintettel méregette egymást, mintha némán vitatkoznának.

– Mr. Larson néhai férjem kuzinja, nekem pedig nagyszerű barátom – magyarázta Phoebe, le nem véve a tekintetét az öccséről. – Hagyományos módon igazgatja a birtok földjeit és a bérlők ügyeit, pontosan úgy, ahogy arra Lord Clare megkérte. Nekünk mindig is megfeleltek a bevált és kipróbált módszerek.

– Ezzel csak az a gond… – tört ki Westből, mielőtt észbe kapott volna. De azonnal elhallgatott, amikor a nő éles pillantással a szemébe nézett.

A tekintetük találkozott, vagyis inkább mintha összeütközött volna.

– Igen? – tudakolta Phoebe.

West azt kívánta, bár fogta volna be a száját, és megpróbálkozott egy semmitmondó mosollyal. – Semmi.

– Mit szeretett volna mondani? – firtatta tovább a nő.

– Nem akarok udvariatlan lenni.

– Korántsem udvariatlanság, ha én kérem, hogy fejtse ki a véleményét. – Phoebe mostanra ingerültté vált, mert védekezésre kényszerült, amitől az arca csak még pirosabb lett, és vörös haja mellett ez igen megkapó látványt nyújtott. – Ugyan, folytassa csak!

– A hagyományos gazdálkodással az a gond, hogy most már nem válik be – nyögte ki a férfi.

– Kétszáz éven át sikerrel művelték – mutatott rá a nő, és ebben tulajdonképpen igaza is volt. – A férjem ellenzett mindenféle kísérleti módszert, amely veszélyeztetheti a birtok fennmaradását, és Mr. Larson is ugyanezt vallja.

– Egy gazdálkodó már a természete szerint is kísérletező fajta. A gazdák mindig is igyekeztek újabb módokat találni arra, hogy a földjük minél többet teremjen.

– Már ne vegye zokon, Mr. Ravenel, de miféle képzettsége van, hogy ilyen határozott véleményt nyilvánít a témában? Netán gazdálkodással foglalkozott, mielőtt Eversby Prioryba költözött volna?

– Istenem, dehogy! – vágta rá habozás nélkül West. – A lábamat sem tettem be egyetlen tanyára sem, mielőtt a bátyám megörökölte a birtokot. Amikor azonban elbeszélgettem a bérlőkkel, és megismertem a helyzetüket, egyvalami azonnal világossá vált számomra: nem számít, milyen szorgosan dolgoznak, mindenképpen lemaradnak. Voltaképpen egyszerű matematika az egész. Képtelenek felvenni a versenyt az olcsó, importált gabonával, különösen most, hogy a nemzetközi teherszállítás ára alacsonyabb lett. A tetejében ott van az is, hogy nincsenek fiatal férfiak, akik elvégeznék a fárasztó, nehéz munkát, mert mind északra mentek, hogy gyárakban helyezkedjenek el. Az egyetlen megoldás a korszerűsítés, különben öt, de legfeljebb tíz éven belül egyetlen bérlő sem marad, a nemesi birtokok pedig olyan feleslegessé és hasznavehetetlenné válnak, hogy parcellánként kell elárverezni őket, ha valaki fizetni akarja az adóját.

Phoebe összeráncolta a homlokát. – Edward Larson másként vélekedik a jövőről.

– Miközben megpróbál a múltban élni? – West gúnyosan elhúzta a száját. – Még nem találkoztam olyan személlyel, aki folyton hátrafelé nézegetett, de közben látta maga előtt is az utat.

– Ön most pimaszul viselkedik, Mr. Ravenel – jegyezte meg halkan a nő.

– Bocsásson meg. Az mindenesetre biztos, hogy a Clare-birtokot már nemzedékek óta a bérlők tartják életben. Nem ártana legalább annyit megtudnia a helyzetükről, hogy valamennyire átlássa és felügyelni tudja azt.

– Nem az én feladatom, hogy felügyeljem Mr. Larsont.

– Nem az ön feladata? – ismételte el hitetlenkedve a férfi. – Mégis kinek az érdekeltsége jelentősebb? Mr. Larsoné vagy az öné? Az isten szerelmére, hiszen a fia örökségéről van szó! Az ön helyében én ki akarnám venni a részemet a döntésekből.

A szavait követő döbbent csend érzékeltette Westtel, milyen arrogáns dolog volt ilyen modorban leckéztetni a nőt. Elkapta a tekintetét, és nyugtalanul sóhajtott egyet. – Figyelmeztettem, hogy nem akarok udvariatlan lenni – motyogta. – Elnézést kérek.

– Nem – felelte kurtán Phoebe, alaposan meglepve ezzel a férfit. – Én kértem ki a véleményét, ön pedig felvetett néhány érvet, melyeket érdemes átgondolnom.

West felemelte a fejét, és leplezetlen meghökkenéssel meredt a nőre. Arra számított, hogy vagy alaposan leteremti, vagy pedig sarkon fordul, és távozik. Ehelyett azonban Phoebe félretette a büszkeségét annyi időre, hogy végighallgassa, és ezt igen kevés rangjabeli hölgy tette volna meg.

– Habár legközelebb igazán lehetne valamivel tapintatosabb – javasolta a nő. – Némi gyengédség segít, hogy könnyebb legyen lenyelni a bírálatot.

Amikor West belebámult Phoebe ezüstös szemébe, mintha holdfényben merítkezett volna meg. Azon kapta magát, hogy képtelen megszólalni.

Karnyújtásnyi távolságra álltak egymástól. Ez meg hogy történt meg? Vajon ő húzódott közelebb, vagy a nő lépett felé?

Amikor sikerült kinyögnie a válaszát, a hangja fojtottan csengett. – Igen… Én… én legközelebb gyengéd leszek. – Ez nem hangzott valami jól. – Illetve gyengédebb. Önnel. Vagy… bárki mással. – Valahogy ez sem volt az igazi. – Nem bírálatnak szántam – tette hozzá. – Mindössze néhány segítő szándékú megjegyzés volt… – Szent isten! A gondolatai összevissza kavarogtak.

Phoebe közelről még inkább lélegzetelállító látványt nyújtott. Akár a pillangó szárnyán, úgy tükröződött bőrén a fény. Nyaka és álla vonala tökéletes keretet nyújtott szájához, mely telt volt, dús és mesés, mint a nyár derekán nyíló virágok. Az illata enyhe, fanyar és csábító… mint egy frissen áthúzott, puha ágy, amelybe West oly boldogan belesüppedt volna. Már a gondolatától is felgyorsult a pulzusa. Akarom… akarom… akarom… Igen, az istenit, de mennyire szeretné megmutatni neki, milyen gyengéd tud lenni, ujjaival és szájával cirógatná azt a karcsú testet, míg a nő felé nem emeli remegő testét…

Elég ebből, te idióta!

Túlságosan régen nem volt már nővel. Mikor is fordult elő utoljára? Talán egy éve. Igen, még Londonban. Szent isten, hogy telhetett el ennyi idő? Miután nyáron betakarítják a szénát, legalább két hétre felutazik a városba. Ellátogat a klubjába, a barátaival vacsorázik, megnéz a színházban egy-két elfogadható darabot, és eltölt néhány estét valami olyan nő karjában, akiben van hajlandóság, és aki gondoskodik arról, hogy megfeledkezzen holmi vörös hajú, ifjú özvegyekről, akiket énekesmadarakról neveztek el.

– Tudja, be kell tartanom az ígéreteket, melyeket a férjemnek tettem. – Phoebe hangja mintha arról árulkodott volna, hogy az ő figyelmét is elterelte valami, akárcsak Westét. – Ezzel tartozom neki.

A kijelentés az indokoltnál jobban fájt, így aztán a férfinak sikerült magához térnie pillanatnyi révületéből. – De azoknak az embereknek is tartozik, akik öntől függnek – felelte halkan. – Az élők többet várhatnak el öntől, nemde?

Phoebe összevonta a szemöldökét.

A megjegyzést Henry ellen irányuló támadásként fogta fel, és West még csak azt sem állíthatta biztosan, hogy nem ez volt a célja. Milyen abszurd dolog is ragaszkodni ahhoz, hogy ugyanolyan módszerekkel gazdálkodjanak, mint régen, és ne törődjenek azzal, hogy mi vár rájuk a jövőben.

– Köszönöm a segítőkész megjegyzéseket, Mr. Ravenel – mondta hűvösen a nő, majd az öccséhez fordult. – Szeretnék őlordságával pár szót váltani. – Az arckifejezése nem sok jó ígért St. Vincentnek.

– Természetesen – jelentette ki a fivére, akit mintha cseppet sem aggasztott volna, hogy már nem sokáig marad az élők sorában. – Pandora, szívem, nem bánja, ha…

– Dehogy – felelte könnyedén a lány. Azonnal elhalványult azonban a mosolya, mihelyt a két testvér távozott. – Phoebe kárt fog tenni benne? – fordult a herceghez. – Mert nagyon nem szeretném, ha a vőlegény fekete monoklival jelenne meg az esküvőn.

Kingston elmosolyodott. – Cseppet se aggódjon. Annak ellenére, hogy a három fivére évek óta hergeli, Phoebe még sosem vetemedett arra, hogy fizikailag bántalmazza őket.

– De Gabriel miért állt elő egyáltalán azzal, hogy Phoebe is tartson önökkel megtekinteni a gazdaságot? – kérdezte a lány. – Ez még saját magához képest is elég basáskodó ötlet volt.

– Az egésznek egy jó ideje folyó vitához van köze – felelte szárazon a herceg. – Henry halála után Phoebe örült, hogy minden döntést Edward Larsonra hagyhat. Gabriel azonban az utóbbi időben egyre inkább szorgalmazza, hogy a húga vállaljon nagyobb szerepet a Clare-birtok igazgatásában. Ahogy azt az imént Mr. Ravenel is javasolta…

– De Phoebe ezt nem szeretné? – tudakolta együttérzőn a lány. – Mert a gazdálkodás olyan unalmas?

West gunyoros pillantást vetett felé. – Honnan veszed, hogy unalmas? Hiszen sosem foglalkoztál vele.

– Csak egy pillantást kell vetni a könyvekre, amiket folyton böngészel. – Pandora Kingston felé fordult, hogy részletesebben is kifejtse. – Csupa olyan dologról szólnak, mint a köpülés és az állattenyésztés tudománya meg a gabonaüszög. Vajon ki lenne képes bármi érdekfeszítőt találni a disznólkodásban?

– Nem arra a fajta disznólkodásra gondolt – sietett tisztázni West, amikor észrevette, hogy a herceg felvonja a szemöldökét.

– Nyilván a disznótartásra célozhatott – bólintott kedélyesen Kingston.

– Rengeteg féle disznólkodás van – jött bele Pandora. – Ott vannak a malacok, a kocák, az ártányok…

– Pandora… – súgta oda fojtott hangon a kuzinja. – Az ég szerelmére, ne mondogasd azt a szót nyilvánosan.

– Mert nem hölgyhöz illő dolog? – A lány hatalmasat sóhajtott. – Biztos nem. Az érdekes szavakkal mindig ez van.

West bűntudatosan mosolyogva a herceghez fordult. – Épp arról beszélgettünk, hogy Lady Clare nem mutat érdeklődést a birtok gazdaságai iránt.

– Úgy vélem, a problémát nem az érdeklődés hiánya jelenti, inkább a lojalitásról van szó – magyarázta Kingston. – Phoebe nemcsak a férje emlékéhez hű, hanem Edward Larsonhoz is, aki vigaszt és támogatást nyújtott neki élete nehéz időszakában. Ahogy Henry egyre betegebb lett, Larson fokozatosan levette a válláról a birtok felelősségét, most pedig már… a lányom vonakodik megkérdőjelezni a döntéseit. – A férfi elgondolkodva hallgatott egy darabig, majd gondterhelt arccal folytatta. – Az én mulasztásom, nem készítettem fel Phoebe-t arra, hogy ilyen képességekre is szüksége lehet.

– Az ilyesmit meg lehet tanulni – hangzott West gyakorlatias válasza. – Én magam is arra készültem, hogy az egész életemet értelmetlenül, tunyán, a hasamat tömve fogom leélni… mindebben egyébként nagy örömömet leltem… no de aztán a bátyám befogott.

Kingston tekintete arról árulkodott, hogy nagyszerűen mulat. – Hallottam, hogy igazi ördögfióka volt.

West nyugtalan pillantást vetett rá. – Gondolom, a bátyámtól.

– Nem – felelte hanyagul a herceg. – Más forrásból értesültem.

A fenébe! Westnek eszébe jutott, amit Devon említett arról, hogy a Jenner’s kaszinót még a herceg apja alapította, majd idővel átment Kingston birtokába. Pénz dolgában London összes hasonló klubja közül egy sem volt a Jenner’shöz fogható, és ide csak válogatott személyek jártak: a királyi család tagjai, arisztokraták, képviselők, vagyonos emberek. A pletykák és hírek folyamatosan áramlottak a klub vezetéséhez a krupiéktól, pénztárosoktól, felszolgálóktól, őröktől. Kingston még Európa legnagyobb hatalommal bíró személyeiről is rendelkezett magántermészetű információval, tisztában volt a hitelképességükkel vagyontárgyaikkal, botrányaikkal, még az egészségügyi problémáikkal is.

Istenem, mi mindenről tudhat, villant át West fején a baljós gondolat. – Bármiféle nem túl hízelgő szóbeszéd jutott is el rólam önhöz, az valószínűleg mind igaz – bökte ki. – Az ocsmány és szégyenletes történetekkel persze más a helyzet… azok ugyanis egészen biztosan helytállók.

A herceg mintha jót mulatott volna a válaszon. – Minden férfinak megvannak a maga múltbeli indiszkréciói, Ravenel – jelentette ki. – Így legalább akad valami érdekes, amit egy pohár portói mellett kitárgyalhatunk. – Pandora felé fordult, és a karját nyújtotta a lánynak. – Jöjjenek csak, mind a ketten. Be szeretném mutatni önöket néhány ismerősömnek.

West megrázta a fejét. – Köszönöm, uram, de én…

– Ön el van ragadtatva a lehetőségtől – tudatta vele szelíden Kingston. – Emellett hálás, hogy megtisztelem a figyelmemmel. No, jöjjön, Ravenel, ne legyen már ilyen merev.

West vonakodva becsukta a száját, és engedelmesen követte őket.