részlet

Copyright © Balogh László, 2024

Minden jog fenntartva.

Kiadta az Athenaeum Kiadó,

az 1795-ben alapított Magyar Könyvkiadók és Könyvterjesztők Egyesülésének tagja.

1086 Budapest, Dankó utca 4–8.

www.athenaeum.hu

www.facebook.com/athenaeumkiado

">athenaeum@lira.hu

ISBN 978 963 543 430 5

Felelős kiadó: Dian Viktória

Felelős szerkesztő: Kertész Edina

Szerkesztette: Gáspár Kata

Műszaki vezető: Dubecz Adrienn

Borító: Földi Andrea

Korrektor: Friedrich Zoltán

Borítófotó: Boncsér Orsolya

Képmellékletben szereplő fotók: Boncsér Orsolya és Czimbal Gyula

Elektronikus változat:

eKönyv Magyarország Kft.

www.ekonyv.hu

Készítette Ambrose Montanus

Előszó

Háromszáz ember ült előttem a Bátrak, akik mernek című kötetem bemutatóján, amikor az egyik interjúalanyom, dr. Lala, a Cigánykerék című legendás televíziós műsor főszereplője arról mesélt a közönségnek, hogy milyen az, amikor egy haldokló gyerektől elbúcsúzik. Milyen az, amikor a kórházban nemcsak megnevetteti, hanem meghallgatja a gyerekeket. Milyen az, amikor feladja a világraszóló cirkuszi karrierjét azért, hogy a családja mellett lehessen.

Ekkor fogalmazódott meg bennem, hogy Lala történetét minél több emberhez eljuttassam. Olvassanak arról, hogy mekkora csodát visz véghez a kórházfalakon belül, mennyi gyereknek és felnőttnek segít, és milyen kalandos úton ment végig, mire megtalálta a hivatását.

Lala története az ötvenes években kezdődik, egészen pontosan az ezerkilencszázötvenhatos eseményekkel, amikor a házuk udvarára bemasírozik egy szovjet tank. Megismerjük a gyerekkorát, a bohóccá válás gondolatának megszületését, ministrálását, gyerekcsínyeit, a színművészetis felvételijét, ahol alaposan feldühíti Major Tamást. Ott vagyunk vele az artistaiskola felvételijénél, ahol Antal Imre a műsorvezető, és ahol frappánsan kivágja magát.

Megosztja velünk az artistaiskolában szerzett tapasztalatait, például azt, hogy miért rúgta ki a beszédtechnika-óráról Montágh Imre, miért akarta elküldeni Jeszenszky Endre a diszkó-világbajnokságra, vagy például mit tanult Hofi Gézától.

A katonaságnál szerzett élmények sem maradhatnak el. Megtudjuk, miként érte el Lala, hogy ne kelljen visszatérnie a kaposvári laktanyába, mindezt úgy, hogy a százados elvtárs mindenről tudott.

Kiderül az is, hogyan tesz szert országos ismertségre, és miként töltik meg az Urániát kilenc alkalommal előadásukkal. A közkedvelt televíziós műsor, a Cigánykerék főszereplőjeként fontos tapasztalatokat szerez, majd beteljesíti élete álmát, és Svájc egyik legjobb cirkuszában, a Circus Montiban kap lehetőséget, ahol izgalmas sztorikba csöppen, ám mégis hazatér a családjához a taxisblokád idején.

Újrakezd mindent, felépíti magát, majd szembesül igazi élethivatásával, a bohócdoktorsággal. Először a Rote Nasennél dolgozik, majd saját alapítványt hoz létre. Itt szívszorító tapasztalatok érik, és vidám pillanatokból is kijut neki bőségesen.

Rengeteg szülőre, gyerekre, kórházi alkalmazottra gyakorol pozitív hatást, és hiába tornyosulnak előtte leküzdhetetlennek tűnő akadályok, gyermekszeretete, hivatástudata és hegyeket megmozgató hite átsegíti a nehézségeken.

A könyvben feltárul különleges szemlélete, a róla készült díjnyertes dokumentumfilm forgatásának eseményei, az emberekkel való bánásmódja, a halálos beteg gyerekekkel való (akár utolsó pillanatban történő) kommunikációja.

Mesél arról, hogy milyen az, amikor üres az alapítvány kasszája, amikor behívják a Morning Show-ba, amikor biciklivel megy Székesfehérvárra vizitelni, amikor értelmi fogyatékosokkal teremt kapcsolatot, amikor egy öngyilkosságot megkísérlő lányt ösztönöz arra, hogy változtasson az életén, amikor az improvizáció varázslatára hagyatkozik.

Olyan életút jelenik meg a könyvben, amely kicsik és nagyok számára is inspiráló lehet. Aki elolvassa, olyan tanítást, tanulságot nyer, amelytől egy kicsit máshogy látja majd a világot – a beteg gyerekek világát. Az olvasó egy olyan ember élettörténetével gazdagodik, aki a szeretet és a humor erejével gyógyít egyszerű, bárki által elsajátítható eszközökkel. Hálás vagyok érte, hogy lejegyezhettem Lala történetét.

Szabó Erik

1. fejezet Ide nekem az oroszlánt is!

Ezerkilencszázötvennégy szeptember huszonnyolcadikán születtem Budafokon, a Tétényi úti kórházban, két évvel a forradalom kitörése előtt. Az első emlékem is ezerkilencszázötvenhathoz fűződik. Ha kétévesen az ember átél valamilyen mély élményt, az örök életére vele marad, és bevésődik a tudatába. Valahogy egy képpé válik, és nem tud tőle szabadulni. Ezek a képek engem egész életemen végigkísértek, és különböző fázisokban jöttek elő.

Ötvenhat októberének végén egy orosz tank bemasírozott az udvarunkba, majd a félelmetes szerkezetből kiugrott négy szovjet katona. Az ijesztő közjáték előtt még önfeledten játszottunk az udvaron, és fel nem foghattuk, hogy mit keres ez a robusztus jármű nálunk. Aztán a számunkra idegen férfiak rendkívül furcsán viselkedtek, hiszen nem olyan nyelven szólaltak meg, mint a miénk, hanem teljesen ismeretlen szavakat használtak. Az idegen hangokra kirohant a házból édesanyám édesapja, a nagyapám, aki nagyon erőszakos, de rettenetesen jószívű és mélyen vallásos ember volt:

– Takarodjanak innen! – adta tudtára a hívatlan vendégeinknek.

A bátor nagypapám már éppen a kezébe vette a seprűt, hogy kizavarja őket, mire az egyik, magyarul valamennyit tudó szovjet katona hidegen közölte vele:

– Fogd be a szádat, öreg, ne szólj egy szót sem! Mi most itt maradunk egy darabig, aztán majd, ha jónak látjuk, elmegyünk.

Akkor egy kicsit megijedt a nagyapám, majd amikor a szovjet katonák nem figyeltek, szólt édesanyámnak, hogy azonnal menjünk le a bunkerbe. Budafokon létezik ugyanis egy barlangrendszer, amelyben az ötvenes években rengeteg barlanglakás volt. Ahol most lakom Budafokon, ott van egy olyan barlangfolyosó, amelyen keresztül egészen a budai várig el lehet jutni: körülbelül tizenegy kilométer hosszú, és könnyen lehet, hogy az évek során már beomlott.

Másfél hétig, ameddig édesanyámat kereste a karhatalom, mi a szomszéd barlangjában bujkáltunk. Szerencsére nem buktunk le, senkit sem kaptak el közülünk. Édesanyámat besúgás miatt keresték. Sztahanovistának számított, méghozzá a legkiválóbb fajtából, egy olyan embernek, akit addigra már rendszeridegennek tartottak. Ő azonban nem meggyőződésből dolgozott a kommunistáknak, hanem azért, hogy a családjának ételt adjon. Olyan jól teljesített, hogy Sztahanovista Okleveleket kapott, amelyeknek azonban nagyapám nem nagyon örült. Ahogy édesanyám szíve választottjának sem.

Nagyapám ugyanis elég sokáig ellenezte édesapám és édesanyám házasságát. Édesapám nem volt vallásos, ráadásul Rákosi Mátyásról készített képeket. Mindaz, ami Rákosiról az ötvenes években megjelent – legyen az bármilyen grafikai munka –, annak a hatvan százalékát ő készítette. A Mokép alkalmazásában állt grafikusként, rendesen megfizették érte. Ez nem is csoda, hiszen aki olyan közismert jelszavakat fest egy képre, hogy „Rákosi a legjobb apa, minden dolgozó a fia”, az szép summára jogosult, főleg, ha állami cégnél dolgozik. Ez pedig nagyapámnak egyáltalán nem tetszett. Édesapámat viszont nem zavarta, hogy miből él: mindig a pénzt nézte, más véleményével nem foglalkozott, magának való ember volt. Ez a hozzáállása akkor változott meg végérvényesen, amikor beleszeretett édesanyámba, és megismerte nagyapámat is. Akkor feladta addigi szemléletét, és kerek perec kijelentette, hogy beáll a sorba, és megváltozik. Vallásos lett, bedobta a piros könyvet a szemétbe, és onnantól kezdve munkahelyet is váltott. Akkor került az Országos Cirkusz Vállalathoz, ahol hamar kiderült, hogy a tehetségét itt is tudja kamatoztatni. Utazó cirkuszoknak kezdett el képeket festeni.

Nagyapám vallásos nevelésben részesített bennünket. Gyerekkoromban csak az ebédelhetett vasárnap, aki vissza tudta mondani az aznapi evangéliumot. Aki nem tudta felidézni az újszövetségi történetet, az nagyapám szerint nem is figyelt oda igazán a misére, kár volt bemennie a templomba, így nem érdemelt ebédet sem. Persze azért délután négy-öt táján nagymamám csak odavitt valami harapnivalót a bűnösnek, mert a szíve azért megesett az eleség nélkül maradón. De egyébként ő sem mert ellentmondani a nagyapámnak.

Nekem tökéletes alibim volt, hiszen a nagyapámmal mentem szentmisére, ezért engem nem kérdezett az evangéliumról. Ennek ellenére biztos, hogy nem tudtam volna megismételni a misén hallottakat. A ministrálás annak idején nehezebb volt, mint manapság. Akkoriban ugyanis még háttal misézett a pap. A háttal misézés azt jelentette, hogy az oltárral szemben, a hívőknek háttal zajlott a szertartás. Ez latin nyelvű mise volt, akkor még a Miatyánkot is latinul mondtuk el. Ministránsként az életem a szentmise alatti folyamatos mászkálásból állt. Szóval nemcsak úgy álltam a pap mellett, és néztem ki a fejemből, hanem folyamatosan követnem kellett a szentmise forgatókönyvét: mocorgott bennem a stressz, hogy el ne rontsam a feladatomat, és nagy kihívásként éltem meg a ministrálással kapcsolatos teendőket.

Négyéves koromtól kezdve már ministráltam. Tulajdonképpen az egész szereplési vágyamat kiéltem akkor. Arról fogalmam sem volt, hogy mit jelent a vallás szó. Nagyapám persze rengeteget beszélt nekünk Jézusról, naponta hallgattuk az evangéliumot, és imádkoztunk. Nekem az tetszett a legjobban, hogy fehér ruha van rajtam, és mindenki engem néz. Odáig fajult ez a ministrálási láz, hogy hat-hét éves koromban a budafoki templom sekrestyés nénijétől kaptam egy oltárt, amely elég jól felszereltnek bizonyult. Azon miséztem otthon. Volt szép miseruhám is. Ekkoriban teljesen meg voltam győződve arról, hogy pap leszek.

Szépen berendeztem magamnak az oltárt, ahogy illik: gyertyatartó, feszület és kehely, amely helyett nagymamám ezüst tojástartóját használtam, amit zsebkendővel takartam le stóla híján. Gyerekesnek tartottak emiatt, de hát gyerek voltam, és bizony hihetetlenül komolyan vettem magamat. Annak ellenére, hogy történtek velem furcsaságok. A szentmise menetéhez hozzátartozott, hogy miután a pap elmondta az imádságot, a főministránsnak az oltár bal oldaláról át kellett vinnie a jobb oldalra a liturgiás könyvet. Ez a nagy méretű, több száz oldalas könyv meglehetősen nehéz volt, ráadásul maga a tartó is szép súlyt nyomott. Felemeltem a könyvet a tartóval együtt, majd elindultam vele. Olyan hosszú volt a ministránsruha rajtam, hogy ráléptem a szoknyájára, és leestem a hívekkel szemben lévő lépcsőről, a fejem pedig a kinyitott könyvben landolt. Nyöszörögve feküdtem a padlón, az atya meg várta, hogy végre folytathassa a misét, de ehhez szüksége volt a könyvre. Rám nézett, majd csak annyit súgott nekem:

– Nem kell annyit magolni azt a könyvet!

Bérmakeresztapám volt egyébként ez a zseniális pap. Hamar feltápászkodtam, de nem sírtam, annyira nem is fájt az esés. Csak szörnyű kínban éreztem magam. Mindennek a tetejébe Budafokon el is terjedt a kis ministráns története, aki elesett a misekönyvvel. Jellemző, hogy szinte minden szereplésem alkalmával történt valami olyan, ami nem hétköznapi kategória.

Papnak készültem ugyan, de aztán elég hamar megtörtént a pálfordulásom. Már gyerekkoromban vonzódtam a női nemhez, elég rendesen. Egy alkalommal behívták az óvónők édesanyámat az óvodába, mert találtak egy szerelmes levelet, amit a kuka alá dugtam el, és amit az egyik óvodás lánynak címeztem, aki elképesztően tetszett nekem. Egy nyílvesszővel átdöfött szívecskét rajzoltam a papírra, és csak annyit írtam rá:

– Szeretlek.

Nem értettem, miért csináltak akkora ügyet ebből az óvónők, de valami miatt szexuális töltetet láttak benne, ugyanis nem elégedtem meg a szerelmes levéllel, még puszit is adtam a kislánynak. Ezt szúrták ki, és azzal vádoltak, hogy zaklatom őt. Egész nagy csetepaté lett belőle. Amikor édesanyám elmondta édesapámnak, hogy mi történt, akkor az így szólt hozzám:

– Na, édes fiam, büszke vagyok rád. Most kapsz egy pohár sört.

És bizony hatévesen ittam egy sört édesapámmal. Óriási élmény volt számomra! Persze ez a rögtönzött kis tivornya csak három-négy kortyot jelentett, de édesapámmal ittam meg, és ez nekem roppant fontos volt akkor. Édesapám karakán ember volt: ami a szívén, az a száján. Akkor is megmondta a véleményét, ha hátránya született belőle, és akkor is, ha előnye. A cirkusz grafikusaként előfordult olyan eset, amikor összeveszett még az oroszlánnal is.

Abban az időben burzsujoknak, azaz gazdagoknak számítottunk. Azért nem vettek fel engem később a napközibe, mert a szüleim az átlagnál jóval többet kerestek. Nemes egyszerűséggel közölték velük, hogy nyugodtan fogadjanak bébiszittert mellém. Édesanyám és édesapám fizetése túlment azon a határon, hogy én napközis lehessek. Az első és második osztályt Budafokon jártam, miközben a nagymamáméknál laktam, a harmadik-negyediket Pesterzsébeten, az ötödik-hatodik osztályt a tizenharmadik kerületben, a Hegedűs Gyula utcai általános iskolában végeztem el, majd ismét Pesterzsébet lett a székhelyem, ahol aztán később a középiskolát is kijártam.

Édesanyám az Erőmű Javító és Karbantartó Vállalat pénzügyi osztályának vezetője volt. Édesapám éjjel-nappal dolgozott, hogy előteremtse azt a pénzt, amire a családnak szüksége volt. Büszkén elmondhattam magamról, hogy nyáron is ettem banánt, ami abban az időben nagy szó volt, ugyanis akkor csak télen lehetett kapni ebből a gyümölcsből. Apu rengeteg artistával volt jóban, sok plakátot készített nekik, ők pedig külföldről behozott banánnal viszonozták a minőségi munkáját. Ezerkilencszázötvenhétben a környéken nálunk lehetett nézni először televíziót édesapám jóvoltából, aki a kapcsolatainak köszönhetően gyorsan szert tett egy készülékre. Minden este két utcából jöttek el az emberek hozzánk, hogy a kétórás adást végignézzék a hokedliken ülve.

Édesanyámtól igyekeztem megtanulni a pontosságot – több-kevesebb sikerrel. Hallatlanul precíz nő volt, szemben édesapámmal, aki viszont mindenhonnan elkésett, és ennek a kettőnek az egyvelege azóta is végigkíséri az életemet. Próbáltam én is a pontosságra törekedni, de többnyire elkéstem. Lehet, hogy csak egy percet, de megtörtént, hogy fél órát is. Megesett velem még az is, hogy elfelejtettem elmenni egy találkozóra, tehát akkor valószínűleg egy egész napot késtem. Ez szerencsére finomodott már az évek során. A drága feleségem igazából ugyanolyan személyiségű, mint az édesanyám volt: ő is roppant precíz és odafigyelő asszony. Nélküle lehet, hogy elvesznék. „Ha valamit megbeszéltünk, de mégis közbejött valami, és ezért nem indulunk el, akkor az a mi hibánk”, közli a feleségem. Szerinte rajtunk múlik, hogy mennyire vagyunk pontosak. Nem a levegőbe beszél, hiszen az egészségügyben, a betegágy mellett töltött el közel harminc évet, és ott azért pontosnak kellett lenni. Egy nővér egyszerűen nem késhet el. És persze egy bohócdoktor sem.

Édesanyámtól tanultam meg takarítani, mosogatni és mindenféle házimunkát végezni. Ezt most, öregségemben a feleségem mellett is gyakorlom, és szívesen teszem, hogy levegyem a válláról ezt a terhet. Van neki elég problémája. Szeretek mosogatni és takarítani. Roppant precíz takarító vagyok. Ha nekiállok a nagytakarításnak, képes vagyok még a padlót is felszedni, ha port találok alatta. A nagytakarításom általában arról szól, hogy leszedem az összes könyvet a könyvespolcról, portalanítok, majd visszateszem a könyveket. Ilyenkor reggel hatkor kezdem a takarítást, és este kilenckor szoktam befejezni. Emiatt előfordulnak viták otthon. Azt vallom, hogy ha egyszer takarítunk, akkor takarítsunk! Szóval nemcsak ott takarítok, ahol a papok táncolnak, ahogy mondani szokás. A takarítás fontossága mellett édesanyám próbált arra is nevelni, hogy betartsam a határidőket. Pénzügyi vezetőként elengedhetetlenül fontos volt számára a határidők betartása, ez szabta meg a munkája minőségét. Amikor valamit határidőre kell elvégezni, mindig úgy érzem, hogy sarokba szorítanak. Ezt is apámtól örököltem, ő ugyanis művészember lévén felhalmozta a feladatokat. „Jó, hát bocsánat, közbejött ez, közbejött az…”, indokolta. Igazság szerint semmi sem jött közbe. Csak nem volt kedve megcsinálni azt, amit elvállalt, és ráfogta, hogy ez jött közbe, az jött közbe, amaz jött közbe. Végül mégis letette az asztalra a munkát, jóllehet legalább két-három napos késésekkel dolgozott.

Persze nem lehet egy alapítványt vezetni és pályázatokon keresztül különböző támogatásokhoz jutni azzal a hozzáállással, hogy „majd egyszer megírom a pályázatot”, „majd lesz valahogy”. Roppant fontos a határidők betartása. Ha lekésem a határidőt, hiába adom be a pályázatot, már nem is foglalkoznak vele. Ezt a saját bőrömön tapasztaltam meg. Sosem volt mögöttem egy másik ember, akit megbízhattam volna azzal, hogy csinálja meg helyettem. Ezt persze magamnak köszönhettem, ugyanis a rögeszmém az, hogy csak én tudok mindent elvégezni. Nyilván tudom, hogy ez nem igaz, de csak akkor nyugszom meg, ha én irányíthatok mindent. Ebből nagyon sok problémám keletkezett a családomban, főként a gyermekeimmel. A lányom és a fiam is teljesen topon van a szakmájában: a lányom háromgyerekes anyaként, tanárként mindent megtesz, hogy sikeres legyen, csakúgy, mint a fiam, aki szintén mindent elkövet a szakmai és az emberi fejlődéséért. A bibi ott kezdődik, amikor odaállnak elém, és megmutatják egy éppen akkor elkészült alkotásukat, én pedig jövök azzal a kiállhatatlan reakciómmal, hogy „fú, nagyon büszke vagyok rád, de…” És amikor jön a „de”, akkor már sejtik, mi következik. És erről pokoli nehéz leszokni. Édesapámtól tanultam így, de persze ez nem lehet igazi indok. Pedig ő fogadta ugyanígy a sikereimet. „Nagyon jól felraktad a csempét, de… – na, ebből már tudtam, milyen reakció jön – …az ott ferde, az ott kijjebb van…” Rávágtam: nem ez a szakmám, egyszerűen csak szeretem ezt csinálni. Egész házat újítottam fel a romokból úgy, hogy csak négyzetméterekre hívtam szakembert, utána már mindent én hoztam létre. Persze anyagi okok miatt is. Ha jobban belegondolok, sokkal jobban örül az ember, ha a saját keze munkáját láthatja vissza. Így aztán mindent megtanultam, ami a házépítéshez szükséges. Ezt édesapám nem értékelte bennem, inkább a „szálkákat” kereste bizonyos tevékenységeimben.

Szerencsés gyereknek mondhattam ugyanakkor magam, hiszen a szüleimtől, nagyszüleimtől rengeteg jót kaptam, éppen ezért ugyanezt akartam megteremteni a saját gyerekeimnek is. Volt egy példa előttem, amit világéletemben követni szerettem volna, és követtem is. Ennek ellenére sajnos apaként én is elkövettem azt a hibát, amit édesapám, ugyanis neki csak a tökéletes volt a jó velem szemben. A nálam két évvel fiatalabb húgomtól nem várta el a maximumot. Valahogy neki jobban megbocsátott, mondván, én vagyok a nagyobb, nekem kell odafigyelni mindenre.

Édesapám egyszer úgy felidegesítette magát a főnöke, a cirkuszigazgató miatt, hogy a nagyollót – amellyel az anyagokat szokta szabni a vászonra, amelyre festett – az igazgató felé dobta, aki, mivel artista volt, gyorsan el tudott ugrani előle. Édesapám ilyen volt, nem mérlegelt. Soha nem hunyászkodott meg, és nem hagyta magát. Egyedül egy embernek nem állt ellent: a nagyapámnak.

Édesapám munkája látható egyébként a Latabár Kálmán főszereplésével készült Egy szoknya, egy nadrág című magyar vígjátékban. Az ominózus jelenetben, amikor Latabár egy padot és egy hölgyet rajzol a falra, az valójában édesapám alkotása volt.

Abban az időben még rendes festmények díszítették a Fővárosi Nagycirkusz főbejáratát. Kézzel festették az artistát, a lovat, a bohócot, tehát azokat a fontos láncszemeket, akik a nagycirkusz műsorában aktív szerepet vállaltak. Mivel nem volt kire hagynia, édesapám mindig magával vitt a cirkusztelepre. Találkoztam az állatokkal, láttam a próbákat, azt, hogyan hoznak össze egy elefántszámot. Édesapám pedig eközben képeket festett, ami egy alkalommal majdnem az életébe került.

Egyszer elfelejtette becsukni az oroszlánketrec ajtaját egy állatidomár vagy egy etető. Édesapám éppen az egyik bent lévő oroszlánt festette a ketrectől pár méterre. Nagy műgonddal dolgozott, teljesen belemerült a munkájába, ráadásul fontos feladatot kapott, hiszen az általa festett képet a cirkusz bejárata elé szánták. Az oroszlánketrec ajtaja tehát tárva-nyitva állt. Édesapám szinte fejből festett, csak néha kellett rápillantania az oroszlánra, ott élt a fejében az oroszlánfej. A ketrecben lévő vadállat pedig egyre közeledett a bejárathoz, amely számára a kijáratot jelentette. Édesapám felpillantott. Kiesett az ecset a kezéből. Másodpercek alatt kellett döntenie, miközben imádkozott keményen, hogy azt a hat lépést előbb megtegye az ajtóig, mint az oroszlán. Megszólalt a startpisztoly a fejében, odarohant az ajtóhoz, majd villámgyorsan becsukta. Egy szempillantás alatt átértékelte akkor az életét.

Mint később kiderült, Magyarország leghíresebb állatidomárjának, Komlós Sándornak az oroszlánjával nézett farkasszemet. Komlós oroszlánjairól tudni lehetett, hogy szelídek voltak, kiváló nevelésben részesültek, a tiszteletet megkapta Komlós is, ahogy természetesen az oroszlánok is.

Két esetet kivéve.

Komlós Sándor tizenhárom oroszlánnal dolgozott az előadásain. Az egyik alkalommal a Szilsztár nevű oroszlánja, akit Komlós néhanapján Júdásnak hívott, meg akarta támadni őt hátulról. A híres idomár valahogy ezt megérezte, rögtön hátrafordult, erélyesen ránézett az oroszlánra, a vadállat pedig egyből visszaállt a helyére, úgy megijedt. Ezzel azonban nem ért véget a történet. A műsorszám után Komlós egy ciroksöprűvel beviharzott a cirkusz udvarán található ketrecbe nyolc oroszlán közé. Ezek a ketrecek inkább egy nagy méretű vonatfülkéhez hasonlítottak, sok állat zsúfolódott össze kis területen. Komlóst mindez nem érdekelte, erélyesen belépett a ketrecbe:

– Szilsztár, gyere ide! – üvöltött rá az engedetlen oroszlánra, majd a kezével intette magához. Eközben mindegyik oroszlán nyomult a sarokba, Komlós pedig alaposan elnáspángolta Szilsztárt.

Ez az eset jókora kivételnek számított Komlós oroszlánokkal való kapcsolatában. Amikor a legkedvesebb oroszlánja, Ahmed megbetegedett, az állatidomár hazavitte a lakására, majd egy hétig otthon ápolta a beteg oroszlánt. Ez a vadállat is bármit megtett volna Komlósért. Ő volt az, aki egy másik oroszlántámadást akadályozott meg. Akkor is az egyik oroszlán akarta megtámadni Komlóst előadás közben, amikor az állatidomár meghajolt a közönség előtt. Ahmed a mancsával ütötte le oroszlántársát. Amikor Komlós a meghajlás után visszanézett, csak annyit látott, hogy az egyik oroszlán ott fekszik a porond közepén, Ahmed pedig nyalogatja a mancsát. A nézők azt hitték, poént láttak.

Egy alkalommal a cirkusz külföldi turnéra készült. Vonattal utaztak, amely a Nyugati pályaudvarról indult. A tikkasztó hőség embert és állatot is rendkívüli módon próbára tett. Mindössze húsz perc volt indulásig. Rosszul csukták be az oroszlánketrecet, amelynek az egyik vadállat véletlenül nekidőlt, az ajtó kinyílt, a hullafáradt és szomjas oroszlán pedig kiesett a peronra. Természetesen hatalmas riadalom támadt az arra járó utasok között, rendőrök sokasága érkezett, teljesen lezárták a területet. Hívták a büfében várakozó Komlóst, aki azonnal rohant a helyszínre. Amikor odaért, hangosan kimondta az oroszlán nevét, aki két pillanat alatt visszament a ketrecbe. Komlós sosem használt ostort, csupasz kézzel idomította az oroszlánjait. Ezek a történetek még misztikusabbá, még varázslatosabbá tették a cirkuszi légkört számomra.

Ennek ellenére nem vagyok oda az állatszámokért. Óriási dolognak tartom, amikor állat és ember egymásra talál, amikor nem kell büntetőeszközökhöz folyamodni. Azok a produkciók érdekelnek, amikor az állat egyedül dolgozik, nincs fenyítés, hanem az állatidomár csak ránéz az állatra, s az rögtön tudja, mit kell tennie. Ezek a produkciók tetszenek, és persze azok fognak meg leginkább, amelyek egy poént készítenek elő.

Eötvös Gábor, a híres bohóc és csapata például olyan számot adott elő, amelyben az egyik bohócot az elefánt beszappanozta és megborotválta. Azóta sem tudom, hogyan lehetett erre rábírni az elefántot.

Olyan külföldi produkciót is láttam már, amikor a széken ülő bohóc a közönséget pásztázta, miközben befutott egy kutya, és ellopta a sapkáját. Ebben az előadásban volt az is, amikor a bohóc lerakta a vízzel teli poharat, majd nem sokkal később hiába itta volna meg, a kutya már megtette helyette. A szám végén a bohóc már szándékosan abba az irányba nézett, ahonnan a kutya bejött, de a szemtelen eb megviccelte, egy másik irányból érkezett, majd mindenki döbbenetére két lábra állt, és belepisilt a pohárba. Ez volt a vége. Szerintem ez hatalmas produkció.

Héttől tizennégy éves koromig sok időt töltöttem a Hungária körúti cirkusztelepen. Ott találkoztam Stefi bohóccal, aki óriási hatást gyakorolt rám. Egyszer megkérdezte tőlem:

– Ha nagy leszel, nem akarsz bohóc lenni?

– Á, én pap leszek.

Akkor még mindig égett bennem ez a „pap leszek, mindenáron” elképzelés.

Tartalom

Előszó

1. Ide nekem az oroszlánt is!

2. Hány ütemben történik a munkafolyamat?

3. Senki nem mondta, hogy fúj a szél

4. Takarodjon ki az óráról, Balogh!

5. Csüngtem Hofi szavain

6. Nekem te voltál a legjobb!

7. Balogh honvéd

8. Nincs lehetetlen

9. Cigánykerék

10. Ő

11. Circus Monti

12. A semmi közepén

13. Bohócdoktor leszek

14. Csináljuk meg!

15. Dani és Dini

16. Változások szele

17. A bohócdoktorság lényege

18. Az improvizáció varázslata

19. A bohócdoktori munkában nincs ünnepnap

20. Segítség odafentről

21. Ne ítéljetek, hogy ne ítéltessetek!

22. Ha elfogad, akkor nyert ügyem van

23. Dr. Lala

24. Petra

25. „Hatalmas erő van benned”

26. Marci és Márk

27. Biciklivel Székesfehérvárra

28. Covid

29. A történet folytatódik…

Képmelléklet

Forgalmazza:
eKönyv Magyarország Kft.
www.ekonyv.hu

Felhasznált betűtípusok
Amatic SC – SIL Open Font License
Play – SIL Open Font License
Source Serif 4 – SIL Open Font License