Csörsz István

Vadfarkas

Impresszum

Napkút Kiadó Kft.
1027 Budapest, Fazekas u. 10–14.

Telefon: (1) 787-5889
Mobil: (70) 617-8231
E-mail: napkut@gmail.com
Honlap: www.napkut.hu

Szöveggondozó: Kovács Ildikó
Tördelőszerkesztő: Szondi Bence

Borítóterv: Szilágyi N. Zsuzsa
Fotó: Csörsz Anna

© Csörsz István jogörököse, 2021
© Napkút Kiadó, 2021

ISBN 978 615 6409 03 4

Támogatónk

Az e-könyv megjelenését támogatta a Nemzeti Kulturális Alap.

Első rész

Nem jössz be? – kérdezte a lány halkan. Kili a dombokat bámulta, melyek mintha a temetőből nőttek volna ki, akár valami óriási sírok, fel az égig. Kati ácsorgott még kicsit, végül bement egyedül a szegfűcsokorral. Amint visszanézett a ravatalozó előtt, éppen olyan volt az arca, mint az anyjuké, aki most bal oldalon feküdt az apjuk mellett. Bal oldalon, pedig az öreg mindig azt mondogatta, hogy nem tud aludni, ha balról fekszik mellette valaki.

A környékbeliek közül senki sem jött el a temetésre, aminek az volt a magyarázata, hogy utolsó éveire az öreg mindenkivel összeveszett, akivel csak lehetett. Egy kocsmai verekedés után három darabban hozta haza a műfogsorát. Kitette az asztalra, megpróbálta összerakni. Nem akarta tudomásul venni, hogy hetvenéves, mint ahogy a saját halálát sem: állva halt meg a körtefánál, reggel találtak rá. Szakállára és szemöldökére kiült a dér, szeme nyitva, mintha a házat nézte volna, csak a fénye volt tompább, mint máskor. Ujjai hátul, mint a vasbilincs, a fa ágára kovácsolva, Kili feszegette le egyenként, de azóta sem tudta elfelejteni azt a hangot. Pap temette el, pedig mindig büszke volt rá, hogy pogány, és olyan isten nem volt még, aki parancsolni tudott volna egy pogány kunnak.

Amíg a kapu előtt ácsorgott, Kili szégyellte magát, hogy nem ment be a húgával, mert tudta, hogy fél egyedül; kislánykorában úgy gondolta, látják a halottak, ha jár valaki felettük, tudják, ki az, aki hozzájuk tartozik, és ki az, aki nem. Lábujjhegyen járt a temetőben, kicsit imbolyogva, mint gyerekkorában, ha nem fogták a kezét.

Ezért jobb, ha nem jön ide az ember, gondolta. De mostanában bármerre járt, néha még az ágyán fekve is eszébe jutott a temető. Egyre rosszabbul érezte magát, mintha kinőtte volna a világot, akár egy régi ruhát.

Jött végre Kati. Nemcsak az arca, a járása is olyan volt, mint az anyjáé. Csúfolták érte az iskolában, tornából pedig mindig kettest kapott, azt is könyörületből. Belül még két szemfoga nőtt. Jött haza egyszer, feldagadva az arca. Kili a fűben térdelt, a motort szerelte majdnem ott, ahol meghalt az apjuk. A growa cserregése is az öreg ujjaira emlékeztette. Az ajtónyikorgás, a barackmag koppanása. Minden. Erre jön ez a hülye a feldagadt képével, és vigyorog. Mi van?… Semmi!… Kihúzatta a két fogát, mert szeretett volna olyan lenni, mint a többi lány. Nézte a tévében, hogy mi a divat éppen. Szabott-varrt, mindent átalakított, de valahogy semmi sem állt jól rajta. Szikár volt és inas, egyedül a szája szép, apjuk szerint azért, mert cigány beütés volt a családban. A fiúk ezért mind szépek lettek, a lányok mind csúnyák. Valami baj lehetett az elmélettel, mert a cigánylányok nem ilyenek, és a szemük se szürke.

Amíg az úton mentek, hallotta Kati szoknyája csapkodását, mintha zászló csattogott volna, amint elhúzott a barackfák között, a Tüzép-telep előtt a lámpa felé, ahol megállnak majd, a motor tovább jár, néha meghúzza a gázkart, oda kell rá figyelni. Kamaszkorában ez volt minden vágya.

– Menjünk be! – kérte Kati az új presszónál.

Jó, megállt. Ezért se szeretett a temetőbe járni, mert ahányszor a presszóhoz értek, tudta, hogy meg fognak állni. Utálta ezt a presszót.

Mindenki biztosra vette, hogy tönkre fog menni a Habusekné. Temető mellett nyitni egy presszót… Habusekné nem vitatkozott. Apró csigákba csavarta a haját, olyan volt, akár egy néger. Ő még hagyján, de a lányát valóban el kellett volna dugni. Kati azért kedvelte, mert így nem ő volt a legcsúnyább az iskolában. Iduska még szemtelenebbül csalt, mint az anyja. Mindennap rosszkedvűen ment dolgozni, és mindennap többet számolt. Arról nem beszélve, hogy akkor is drágább volt náluk minden, ha nem csaltak. Aki megállt temetés után, a kötelező bánatos pofával, nem kérdezte, mennyibe kerül a kávé. Kicsit meglepődött aztán, de ebben a hangulatban nem illett alkudozni. Odébbállni még kevésbé. Pontosan erre számított a Habusekné. Hogy a lánya mennyit kapott a nyereségből, nem tudni. Valószínűleg semmit, mert az anyja stafírungra gyűjtött reménytelenül, de kitartóan.

Iduska rosszkedvűen nézett rájuk; tudta, hogy Kilire nem számíthat a férjhez menést illetően. Katira még annyira sem. Akire pedig nem számíthatott, ahhoz maximálisan undok volt.

– Kávét! – rebegte Kati. Sose mert ennek a lánynak a szemébe nézni, pedig osztálytársak voltak, sőt egy napon születtek, és mindig egyszerre kapták a szegfűt az iskolában, a leghervadtabbat, ami a szemközti virágárusnál volt.

Iduska vágott egy pofát a kávéra.

– Sört – morogta Kili.

A sörre is vágott egy pofát, aztán odament a pulthoz, és fülelt kicsit. Rajtuk kívül senki se volt a helyiségben, amely kongott, mint a pince – az is volt egyébként. Később krumplitározó.

– Elég szép a sír – rebegte Kati. Általában a halottakról beszéltek itt, merthogy a temető mellett volt a presszó.

Iduska lecsapta eléjük a kávét és az üveg sört. A kávé langyos volt, a csésze háromnegyedig.

– Cukor? – rebegte Kati, mire lecsapta a cukrot is. Ott volt már a zsebében.

– Kanál? – kérdezte Kati.

Lecsapta a kanalat is. Kili eddig hallgatott, most megköszörülte a torkát.

– Pohár nincs? – kérdezte rekedten.

– De van! – felelte a lány sértetten. Odacsoszogott a pulthoz, hozott egy poharat; Kili megnézte, visszavitte a pulthoz, jól odavágta. Lengyelpiaci holmi volt, kibírta. Felvett egy másikat, megtörölte az ingujjával, és visszaült Kati mellé, aki egyfolytában vihogott. Kili megkóstolta a sört, majd visszatöltötte az üvegbe.

– Gyere ide, Vinyocska – mondta.

– Nem vagyok Vinyocska!

– Jól van, szívem. Sört kértem, nem lóhúgyot. Ha nincs sörötök, akkor mondd meg.

– De van, igenis! – Iduska tehetetlenül nézegetett körbe, az anyja sajnos nem jött hat előtt. Nem félt egyedül hagyni a lányát. A sör valóban két napja állt a pulton, azért választotta éppen ezt. Úgy gondolta, nem vesződik tovább ezzel a vademberrel. Kamaszkorában szerelmes volt belé, meg a Kerekesbe, felváltva, de legtöbbször Kilibe. A szertár ablakából bámulta őket. Szerette a kémiát, a Kerekest meg a Kilit. Akkoriban azt hitte még, hogy kémiatanár lesz, de nem lett, mert megvette anyja ezt a rohadt pincét. Fogott egy másik üveget, odavitte, és a legszívesebben bőgött volna egyet. Kilit ez a legkevésbé sem érdekelte.

– Azt a pezsgőt is hozd ide – mondta. – Meg két poharat. Nem hallod?

Kati eltakarta a száját. Még hozzá se nyúlt a kávéhoz. Nem is kívánta, azért kérte csak, mert valamit kérni kellett.

Közben megállt egy kocsi a presszó előtt, hallani lehetett a kavics ropogását. Fekete Honda Civic volt, és Kili már tudta, hogy Gábor jött, a szabó fia.

– Ezerkétszáz! – mondta Iduska, pezsgővel a kezében. – Kinyissam?

Kili bólintott. A nyavalyás, gondolta. Ezerkétszázat kér ezért a pancsért. Ezerkétszáz forintért negyven mázsa fát kellett neki odébb rakni. Kétszer: fel a kocsira, és le a kocsiról.

– Tudod, mi vagyok neked? – kérdezte a lány, mert a szívem szó elhangzása óta ezen rágódott. – Senki!… – Úgy érezte, nagyon szellemes volt. Odalejtett Gáborhoz, akit szintén utált és megvetett. Nézte, mennyit kopaszodott kedd óta, akkor járt itt utoljára. Sört kért a kopasz, adott hát neki, de nem a pultról, annyi esze volt azért. Ötven forint borravalót szokott adni a Gábor – ha más is volt a presszóban, akkor százat. Szeretni egy dolog, hozzámenni valakihez kettő. Persze kamaszkorában nem erre gondol az ember. Ma még eszébe se jutott, hogy lány. Amíg ezek be nem jöttek. Még kevésbé, hogy az is marad. Nyugodtan abba lehetett volna hagyni a gyűjtögetést, akkor legalább kedve szerint élhetett volna. Nem egy hüllőszínű Skodával járna, persze az anyja választotta. Soha semmiben nem kérte ki a véleményét. Elment, és megvette ezt a dögöt. Zöldes hullaszíne volt, amit a legjobban utált. Amúgy nem volt vele baj, azon kívül, hogy minden héten összetörte. Remélte, majd csak feltűnik az anyjának, és kicseréli, de akkor legalább megkérdezi őt is, mit akar. Nemhogy fékezett volna, nyomta a gázt, ahányszor elé került az a nevezetes kapufélfa. Egyszer majdnem kidöntötte, de vas volt benne. Nem gondolta volna, hogy ilyen alaposan megcsinálta a Bucsi bácsi. Ahányszor eszébe jutott, elvigyorodott, mert arra gondolt, hogy szólíthatták fiatalkorában? Egyszer ő is volt fiatal. Lehet, hogy úgy szólították, Bucsi Misi.

Kili a húga vállán keresztül figyelte. Röhögsz, te szemét?, gondolta, azzal rátöltötte a pezsgőt a fél pohár sörre.

– Ez bedilizett! – mondta Iduska. Gábor a sörre bámult. Arra jó volt az egész, hogy nem kellett azon gondolkoznia, mire gondoljon. Amúgy nem érdekelte a dolog, felőle bárki azt vedelt, amit akart. Ott hány tőle, ahol akar. Demokrácia van. Ezt kihangsúlyozandó, telerakta jelvényekkel a zakóját – egyúttal azt is hangsúlyozta vele, mennyire utálja az apja szakmáját. Lássa ő is, mert célozgatott rá, hogy beállhatna mellé. Húszéves múltál, csinálni kéne már valamit! Semmihez se volt nagyon kedve, de ehhez végképp nem. Az első jelvényeket még a kilencvennégyes választások idején gyűjtötte be, mert ingyen adták. Kilépett az ember egy presszóból, mire ott termett a Brisek, aki főállású ügynök lett, és adott egy MIÉP-es jelvényt. Vagy MDF-est, fideszest. Mindegy volt neki, az érdekelte csak, hogy fogyjon. Megmutatta, hogy kell kitűzni. A jelvényt!… Hogy békén hagyja, kitűzte a MIÉP-est, így ez lett az első. Nem hitte volna, mekkora szenvedély lesz belőle. Figyelj, mondta Briseknek, ne szólíts Kopasznak, oké? Oké, mondta Brisek, kell még egy? Nem kell, mondta ő, de azért elvette. Otthon aztán, amikor megnézte magát a tükörben, úgy látta, jól áll neki ez a MIÉP-es jelvény. Eszébe jutott, hogy még egy van: kitűzte a másik oldalra. Marha jól állt. Gondolkozott már azon, hogy leborotváltatja a fejét, hogy ne látsszon a kopaszsága, de gyerekkora óta Bubinak csúfolták, úgyis tudta mindenki, ezért inkább gyűjteni kezdte a jelvényeket, egyiket a másik után, és egyre jobban eltakarták az apja művét. Nem jutott túl a nadrágokon, egy öltönyt már nem tudott csinálni, de a zakó az ő műve volt! A zakóra mindenesetre nem figyelt az, aki nézte. Sem a kopaszságára. A nyolcvanhét jelvényre figyelt, nem is külön valamelyikre, hanem egyszerre az egészre. Jó ötlet volt, úgyhogy ezután mindjárt kettőt vett mindegyikből, a másik zakójára is.

Amint belépett a presszóba, mindjárt észrevette Kati jelvényét, amit még a TÜZÉP-telepen kapott. Egy kis Veluxa ablak volt rajta, amelynek az üvegén szikrázott a nap. Az egész mohazöld volt, a szikra piros, Gábornak pedig nem volt még zöld jelvénye.

– Szabad? – kérdezte, mert úriember volt, és nem ült le úgy senki asztalához, hogy ne kérdezte volna meg, szabad-e.

– Nem! – felelte Kili, aki már a suliban egy bunkó volt, és azóta se fejlődött. A tűzifásokkal járt állítólag, azelőtt meg a szemetesekkel. Ilyen bunkóval persze jobb, ha nem vitatkozik az ember, akkor se, ha az osztálytársa volt. Akkoriban azért jobban megértették egymást, mert mind a ketten Kerekes füzetéből írták le a számtanleckét, aki egy kertész fia volt, és dobos akart lenni az úttörőzenekarban.

Jó, leült a szomszéd asztalhoz, szokott hanyag kézmozdulatával leadta a rendelést. Tulajdonképpen nem a sör miatt jött, hanem azért, mert épp erre járt. Még három órája volt a diszkó nyitásáig, és agyon kellett ütni valamivel az időt. Lassan alkonyodik márciusban. Nyáron persze még rosszabb. A telet szerette, amikor már négykor besötétedett. Minden jó dolog sötétben történik. Még egy kis füvet is kellett szereznie Hamzsától, mert az anyja megint begyűjtötte. A világért se szólt volna persze, és hónap végén mindig visszaadta, addig a teásdobozban dugta el. Gábor régen tudta, de hagyta, hogy neki is legyen valami öröme. Egyfelől jól jött a hónap végén, másfelől amilyen naiv lélek volt az anyja, azt hitte, hogy addig nem szív.

Átnyúlt az asztalon, és megpiszkálta Kati kardigánjának a hajtókáját. Ott lógott a jelvény. Bejáratott mozdulat volt, semmi kötekedés, minden gizda így csinálta volna a diszkóban. Kili lassan ránézett. Ha Iduska nem épp akkor teszi elé a sört, lehet, hogy mondott volna valamit. Így a dolog kisült. Kioxidálódott. Tudott ilyeneket, még az iskolából. Megjegyezte. Legjobb suli az általános. Azért általános. Egy életre megalapozza az ember műveltségét, nem is égett le vele soha az EASY-ben. Miért hívják ezt a hülyét Kilinek, amikor Vilmos? Ő mondta neki egyedül, hogy Vili, mindenki más azt mondta, hogy Kili. Fene érti. Kili-Vili, ezt a lányok mondták.

Néha el szokott így tűnődni, teljesen váratlanul amúgy. Megfogta valami gondolat, és ilyenkor arra gondolt, hány ember leéli úgy az életét, hogy nem fogja meg semmi. Hány ezer! Rongy. Mojze, az a dollár, de már a márkára is mondják, mert az is szürke. Csak úgy ragadtak rá a dolgok. Ami tetszett neki, egyből ráragadt. Nézte Kati jelvényét, Kati meg az ő jelvényeit, egyiket a másik után, és csak vihogott.

– Ez mi? – bökött egy Mária Terézia-tallérra, mert az is volt.

– Pénz – mondta Gábor. – Tudod, mi az?

Kati vihogva bólintott. Ez még egy csaj, gondolta Gábor. Nemcsak ronda, de hülye is. Valahol a TÜZÉP-telepen volt, azt mondják. Hát ahhoz nem kell ész, csak segg. Ülni a kasszánál. Ezt is egy filmből vette, aztán már csak alkalmazni kellett, ahová illett. Nagy érzéke volt hozzá, ezért lett olyan színes társalgó.

– Nem hittem pedig – mondta, de elharapta a végét, mert véletlenül Kili felé fordult, és attól félt, hogy szájon vágja ez a bunkó. A suliban is ilyesmiért vágta pofán hetedikben, a nagyszünetben, de úgy, hogy három hét múlva is csak a nyelvét tudta kidugni a foga között. Oltári nagy bunkó volt mindig. Nem bunyózott sokat, mégis mindenki félt tőle. Ő legalábbis. Nem mutatta persze, mint ahogy most sem. Elharapta a szó végét, és kész. Sok idő eltelt azóta, és megváltoztak a dolgok.

Kili újra töltött a pezsgőből, megint a sörre. Kati vihogott, Iduska undorodva nézte. Megitta ezt is. Várták, mi lesz. Katinak is töltött, neki csak pezsgőt. Nem sokat beszéltek, de így is megértették egymást. Ebben se változtak, mert egyformára kalapálta őket az apjuk. Akármi disznóságot csináltak, mint a kettőt elkalapálta. Kilin ugyan nem látszott, de Katin igen. Abból lehetett tudni, hogy Kilit is elkalapálta, hogy Kati kék-zöld volt. Az egész suli tudta ezeket a dolgokat. De jó volt!

– Adok érte kétszázat – mondta.

– Mi? – kérdezte Kati. – Ja, nem eladó!

– Kétszázötven! – Duma helyett ezek voltak a legjobb érvek. Érv. Sérv. Púpos egér. – Figyelj – mondta Gábor, a szabó fia. Ő volt a szabó fia, sajnos. Legalább a nevük lett volna más, de az is Szabó volt, az isten verje meg!

– Húzz el innen! – mondta Kili halkan. Legrosszabb volt, ha ilyen halkan beszélt.

– Jó, csak… persze! – Hülye nem volt, hogy verekedjen egy bunkóval. Felállt inkább, a sörét vitte magával. Ezért jó a dobozos sör, meg azért, mert nem pancsolják. Piszokul értett a sörökhöz, hiába volt a Szabó fia. Megtanulta. Ki kell mászni ebből a szarból, mindig ezt az elvet vallotta. Az ember megszületik valahová, és akkor mi van? Azért ember, hogy kimásszon belőle. Elhúzott az ajtó felé. Legalább az üveget pucolnák meg rajta, gondolta. Ahogy a piszkos üveget nézte, ez jutott az eszébe hirtelen. Nem fizetett, de Iduska nem tette szóvá. Felírta. Még mindig jobb volt, mint egy verekedés valami hülyeség miatt. Nem figyelt oda éppen, hogy mi bajuk támadt egymással.

– Oda kellett volna adni mégis – mondta Kati. – Van még egy!

– Na gyerünk! – morogta Kili. Ezernyolcszáz forintot fizetett. Meg se rezzent az arca. Rohadék, gondolta. Iduska elkapta a pillantását: ezért volt szerelmes belé egykor, de most valahogy megrémült tőle. Mintha kifúrta volna az agyát, és hátul a falon is égetett volna két lyukat. Megnézte a falat, annyira elképzelte, amit gondolt, de pincetégla volt, tartós. Kibírta a németeket, az oroszokat, a kommunistákat, akkor ezt a hülyét is kibírja.

Amíg a Hondához ért, Gábor még mélyebben elgondolkozott, mint az előbb. Nem tudta kiverni fejéből a zöld jelvényt. Ahogy telt az idő, egyre igényesebb gyűjtő lett; megnézte, hogy piros az a jelvény vagy kék, sőt, ami volt, átrendezte csíkokban, így legjobban a katonai érdemjelekre hasonlított. Amennyi volt, lehetett volna akár tábornok is. Mondjuk ezt nem bánta volna. Tábornok, az már hangzik valahogy. Gondolt különben a katonai pályára, csak ahhoz nem volt kedve, ami a tábornoki rangig vezetett. Olyan katonaság vonzotta, ahol mindjárt tábornok lehet az ember. Háborúban előfordul. Figyelni kezdte a híreket, hogy mit lehetne csinálni? Az tetszett, ami Boszniában volt, de hogy itt is lesz valami, hát ebben nem bízott. Magyarország mindenből kimarad. Apja az MDF-re szavazott, mert azt hitte, hogy ők maradnak hatalmon. Nem bánta volna, ugyanis tőlük kapott kétmilliót a vállalkozásához. Horn Gyula alatt már vissza kellett volna fizetni lassan, csak hát ugye vettek két kocsit, és nem sok maradt. A hitel a boltra volt terhelve, amit még a nagyapjától örököltek, és ami gombüzlet volt eredetileg, apja pedig gombkészítő. De ahogy jött a rendszerváltás, úgy gondolta az öreg, hogy mindenhez ért, amin gomb van. Hol van a gomb? Kabáton. Zakón. Nadrágon – bár oda már cipzárt varrtak általában. Amit ő szabott, annak ugyan mindegy volt. Elképesztő nadrágokat csinált, forgatták az emberek, nézegették, persze ha már szétvágták a szövetet, mit lehetett tenni? Nem tudták, hogy nincs róla papírja az öregnek. Nem az oklevelet nézi az ember, hanem a nadrágot. Érvelni pedig mindig lehetett, hogy az a formátlan, akire szabták, és ehhez nagyon értett az öreg; Szent Lászlót is meggyőzte volna, hogy nagy a feje a glóriához.

Gábor a maga részéről úgy oldotta meg a dolgot, hogy vett egy bőrzakót nyolcezerért, és erre szépen átrakta a jelvényeket, de maradt még harminckettő, így a következő héten még egyet vett. Ez még jobban megérte, mert csak hétezer-ötszázba került, egyébként ugyanolyan volt. Lehetett volna más egy kicsit; ne gondolják, hogy mindig ugyanabban a zakóban jár. Viszont a jelvények mások voltak, és ha valakiben csak egy kis intelligencia volt, rájöhetett, hogy ez a másik. Ennyi megfigyelőképességet elvárhatott az ember a környezetétől. Másik volt.

Apját már az elsőnél a guta ütögette. Bőrt nem tudott varrni, ahhoz más gép kell. Hét éve először tette szóvá a pénzt, mert ő fizette Gábor havi negyvenezrét. Hogy mire költötte, senkinek se volt köze hozzá, apjának a legkevésbé. Ő se tette szóvá, hogy az apja mire költ és mire nem. Amúgy nem is költött persze, egy üveg sört sajnált magától, minden fillért félretett, mert így nevelték. Akkor is ezt csinálta volna, ha olajfinomítója van. Gábor egyébként nem bánta volna; egy olajfinomító azért hozott volna valami könnyedséget az egészbe, mint a jobb filmeken. Megragadni egy Hondánál… Toyotát szeretett volna legalább, az erősebb. Az Audiért nem volt oda. Annyian bálványozták – ő nem! Egyrészt A-val kezdődött, mint az anyja családi neve. Nem egy márka, csak felkapták, persze mindenkit nem lehet megetetni a reklámokkal. Toyota, és mellé egy Mitsubishi Pajero, kirándulni. Abból még lasszót is lehet vetni, vagy átdobni a másikba a dobozos sört. Próbálná meg valaki egy Audiból. Persze az öregnek hiába zengett volna erről. Nem is zengett. Tetszett neki az a szó, hogy zengett, egy westernben hallotta. Csicsereg, az régi márka. Énekel, ezt a Kojakben nyomták, de műszakilag lejárt már. Pénteken, ha Kojak volt, az egész diszkó visszhangzott tőle. Zengett, az jobb, a HBO-n látta ezt a filmet, amit a bunkók nem néztek, mert kódlap kellett hozzá.

Profilból még elment a Honda, csak hát mikor látja profilból az ember?… Be kéne menni holnap a Váci útra, és megnézni a Duna Plaza üvegében.

A rohadék, gondolta Kili, amíg felkászálódtak a motorra. Ha jobb napjuk volt, háromezer forintot tudott keresni a fakihordással, hajnali négytől ötig. De már hetek óta nem volt jó napjuk. Ma ezerhétszázat keresett, Iduska tehát elszedte az egész napidíját, és még hozzá kellett tenni egy százast.

Fogta a motor kormányát, a bukósisak alatt fütyült a szél. Azon kívül, hogy hat liter benzint fogyasztott, semmi panasza nem lehetett a BMW-re, legfeljebb az, hogy hideg volt télen. Tavasszal is. Ami azt illeti, nyáron is, ha fújt a szél. Összebújtak, mint a kutyák; Kati annyi meleget adott neki hátulról, amennyit csak tudott, ő pedig elfogta előle a szelet. Amint elhagyták a város szélét, még hidegebb lett; ez már a hegyek lehelete volt. Ide-oda csúszkált a gumi a földúton. Évek óta nem járt erre teherautó, de még szekér sem, a földút mégis bakhátas volt, ugyanúgy, mint gyerekkorukban. A hangacsík se változott a közepén: ha végigment valaki rajta, újra felállt. Valami mégis változott, és nem volt rá semmi magyarázat: a keréknyomok!… Mintha a föld mozdult volna meg éjszaka. Kati már gyerekkorában felfedezte, erősködött, hogy igenis a föld mozog, mint az ember, ha megfordul álmában.

Húsz év alatt csak egy ház épült a környéken, félúton az erdő és a város között. A másik kettő öreg ház volt, a Fadruszé leégett, a másikban az öreg Biczó lakott, aki már a hetvenhatodik évét taposta. Ahogy nézte az ember, mindjárt csontváznak képzelte el. Valahogy túlságosan oldalt kezdődött a lába, és még görbe is volt ráadásul. Nem sokat látták, az igaz, utoljára akkor jelent meg a nyilvánosság előtt, amikor leégett a Fadruszék háza. A tűzoltók már kihúzták az öreget a kerítés mellé, de halott volt – azelőtt vízügyi szakértő, és minden csövet ismert itt a környéken. Biczó, aki utálta, arra gondolt, mi lesz most a csövekkel? Milyen hosszú ember, tűnődött. Most ennek a sok csőnek a tudása elment a fenébe. Minden elmegy a fenébe. – Hé, papa! – mondta neki az egyik tűzoltó. – Mi a fenét röhög itt?

Biczó azért röhögött, mert nem volt más mimikája. Egyik embernek van pénze, a másiknak nincs. Egyiknek van mimikája, a másiknak nincs. Kevesen tudták a nevét, de azt, hogy ki a Röhögő, mindenki tudta. Kossuth a beszédeiről lett híres, ő meg a röhögéséről.

Addig volt csak hideg, amíg a hegy lábához értek, amely két ágban a mezőre nyúlt. Igaza volt az öreg Farkasnak, hogy ide építette a házát, mert a két domb között tavasziasra változott a levegő. Ha kinn zúgott a szél, a völgyben alig lengedezett. Barackból és dióból rekordtermésük volt mindig, ide költöztek a madarak, a sünök és a mókusok. A déli oldalon térdig járt az ember a mezei virágok közt, ezért mondták annak idején, hogy szerelmes környék ez. Az is volt. Gyerek ugyan csak kettő született, Vilmos és Kati, de nem az éghajlat miatt, hanem azért, mert szegények voltak, és a két gyerek is nagy megterhelést jelentett a családnak. Soha senki nem hánytorgatta fel, de akkor is így volt. Az öreg Farkas konokul hitt abban, hogy történik valami, ami megváltoztatja a helyzetüket – hogy mire gondolt, nem részletezte. Az pedig, hogy a kapuval mit akart, sose derült ki. Valami mezőgazdasági gépet vágtak szét a MÉH-telepen, amely arasznyi széles, sárga acélpántokból készült. Elhozott belőle kétmázsányit, és hegesztett egy olyan kaput, amely egy harckocsi-támadásnak is ellenállt volna.

A vaskapuhoz csatlakozott két oldalon az a rossz léckerítés, amely csaknem elenyészett már. Tavasszal mindig hiányzott belőle pár méter, utolsó darabjait a kapu tartotta, amelyen még egy másfél kilós lakat is lógott. A kapu olyan nehéz volt, hogy csak az egyik szárnyát használták; ahányszor kinyitották, döndült egyet a lakat, mint a hajóharang. Odébb rebbentek a verebek a körtefán. Ez a lakat valami különleges anyagból készült, nem rozsdásodott, csak feketedett. Farkas Ferenc halála után öt évvel már látszott, hogy legalább addig fog tartani, mint a kapu, ha nem tovább.

Egy funkciója mégis volt az egésznek: kijelölte azt a helyet a világban, ahol nem változott semmi. A kaputól jobbra a káposztasor, balra a paprika és hátul a paradicsom mintha örökre lettek volna elvetve. Mert ha már ott volt a föld, és azelőtt is ez volt benne, hadd legyen ott továbbra is. Szombaton és vasárnap tehát a kertet gondozták. Fene egye meg, gondolta Kili, de ahogy meglátta az első levéltetűt vagy rozsdafoltot a körtefa levelén, futott a permetezőgépért. Nem beszéltek róla, de Kati valószínűleg ugyanígy volt az egésszel. Megvoltak az üvegek, megvolt a barack, hát befőzte. Nem tudta nézni, hogy egyedül csinálja, így Kili is beállt mellé magozni, miközben egyikük se szerette a lekvárt soha. Évről évre szaporodtak az üvegek, végül Kati fogott egy szatyrot, telerakta, és kivitte a piacra. Következő hétvégén ismét. Márciusra eladta az egészet.

Maga a ház soha nem volt kényelmes, se praktikus. Minden úgy alakult ki benne, ahogy kínjában kialakult. Eredetileg szoba-konyhából állt, amihez az öreg hozzátoldott egy kamrát, majd a másik oldalon egy kis szobát a gyerekeknek, amely aztán Katié lett. Ott volt a bejárata, ahol azelőtt a szobaablak nyílt – ettől kezdve végképp sötétbe borult a szoba, nagy örömére a penésznek, amit semmiféle szorgos kéz nem tudott többet kiűzni a házból.

Mióta Kati nagylány lett, Kili a konyhában aludt; ettől az átrendezéstől aztán itt se lehetett mozdulni többet. A három főzőkanál az asztal felett lógott, nem lehetett elérni őket. Kili bevert három szöget a tűzhely fölé, Kati pedig szépen visszaakasztotta a kanalakat, ahogy voltak, hasukkal a fal felé, és akkor már látszott, hogy ez így is marad.

Megvolt minden régi kacat, az anyjuk zöld kiskabátja, amely már akkor kopott volt, amikor szerezte. A sok mosástól nemcsak a színe ment el, de az anyaga is, Kati mégis ezt vette fel, ha kiment a kertbe. Ahogy a paradicsomtövek között hajladozott, Kili néha elbámult, mert mintha az anyjukat látta volna. A csendes kis asszony három évvel túlélte a férjét. Házasságuk negyven éve alatt egy hangos szót nem mondott soha, és úgy megszokta, hogy özvegysége alatt se mondott szinte semmit.

Kili hátrament a sufnihoz a baltáért, amelybe még apja faragta a nyelet szilfából. Együtt keresték hozzá az éket a rekeszes dobozban, amelyben parafa dugótól kezdve minden volt. Emlékezett az apja mozdulataira, amint beverte a vasdarabot a fába. Tizenöt éve nem kellett hozzányúlni, és még tizenöt évig nem is kell valószínűleg. Reszelő a satu mellett, fogai közt a spén még az öreg utolsó munkájából.

Legalább annyi pofont kaptak itt, mint ahányszor kinyitották és becsukták az ajtót. Ide hozta őket az öreg, hogy ne lássa a felesége: nem szólt ugyan, csak az ajkát harapdálta, de jobban szenvedett, mint ők, és az öreg Farkast ez idegesítette. Annyira, hogy néha Erzsinek is lekevert egyet. Pofozás szempontjából egy kategóriába sorolta az asszonyokat és a gyerekeket.

Kili remélte, hogy sose lesz lánya. Minden sokkal nehezebb nekik, leginkább a férjhez menés. Hogy lesz, mint lesz, elképzelni se tudta, pedig ahogy múltak az évek, egyre többet gondolt rá. Legalább az anyja maradt volna életben, amíg ezt elrendezik valahogy, de itt hagyták egy olyan problémával, amihez egyáltalán nem értett, és éppen ezért idegesítette. Végül oda jutott, hogy lesz, ahogy lesz. Valahogy majd lesz. De ez meg olyan érzés volt, mint amikor nem ad enni az ember a kutyának. Az isten verje meg, gondolta, és bevitte a fát.

– Eszel előbb? – kérdezte Kati. Valamit csinált a kék fazékban. Ez a valami krumplistészta volt. Legalább ötvenféle ételt tudott csinálni krumpliból és tésztából, és ugyanolyan szisztematikusan osztotta be, mint az anyjuk.

Kili nem válaszolt, amiből Kati tudta, hogy begyújt előbb. Amíg berakta a gyújtóst, megtapogatta a cserépkályha vasajtaját, amelyen egy virágkoszorú volt. Valami úri kályhának lehetett az ajtaja, egyébként ezt is a MÉH-telepről hozta az öreg, a csempét meg úgy guberálta. Ő is rakta fel agyaggal, és olyan jól, hogy soha nem volt semmi baja.

Hallotta, amint Kati a háta mögött motoszkál – Kati pedig azt hallotta, ahogy ő motoszkál a háta mögött. Mindig ilyen férjet akart, mint a bátyja. Nem szép, de csúnya sem, és állandó, mint a hegy. Ott van mindig, ahol lennie kell.

– Bekapcsolhatom a tévét? – kérdezte halkan.

– Felőlem.

– Mert Híradó van.

– Vegyél már egy villanykörtét – kérte Kili. Tény, hogy sötét volt, de az is tény, hogy hatvan forint egy körte, a villany árát pedig most emelték harmadszor ebben az évben. Gyerekkorukban nem is volt villany, mégsem szokta meg a félhomályt. Kati jobban. Megvolt még a lámpa, itt állt a kredenc tetején. Kili kivitte a sufniba, mert utálta a petróleumszagot. Másnap Kati visszahozta. Ezután már hagyta a fenébe. Fél füllel a híreket hallgatta, és idegesítette.

Minden megváltozott, mintha az egész világot kicserélték volna a két dombon és a házukon kívül. Nem volt kedve ahhoz, aminek mások örültek. KENÓ… Meghallotta, hogy KENÓ, és már ment is kifelé. Kati tudta, hogy idegesíti, ezért nem nagyon nézte a tévét. Ő sem a hírekre figyelt, hanem arra gondolt, ami a presszóban történt. Forgatta magában oda és vissza. Visszafelé úgy, hogy hátrafelé ment mindenki. Sör a pohárból az üvegbe. Egyszer látott egy ilyen reklámot, és megjegyezte, a legkülönbözőbb helyeken eszébe jutott. A garázsban, ahol konnektorokat árult. Főleg ott. Lámpa, villanydrót és kapcsoló is volt, de főleg konnektor. Szakosodni kell, magyarázta Bíró Feri, a főnök. Ez a titka az egésznek. Hát nem ártott volna valami jobb titok, mert húsz méterrel lejjebb is volt egy garázs a Varjú utcában, és ott is ugyanezt árulták. Jó, náluk tízféle konnektor volt, ott pedig csak ötféle. Mégis különbség, főleg, ha felfedezte már valaki, de leginkább az határozta meg a dolgot, hogy honnan jött az illető: ha fentről jött, akkor hozzájuk tért be, ha lentről, akkor a Mázsáékhoz.

– Ízlik? – kérdezte.

– Aha. Jó. Mi van?…

– Semmi, illetve… Lenne egy kis munka majd. Könyvelés. De meg kell előbb tanulni.

– És mit akarsz könyvelni?

Kati vállat vont.

– Megtanulni nem árt azért. Este mennék. Csak az lenne a különbség, hogy előre főzök, nem baj?

– Felőlem… – Legfeljebb külön eszünk, gondolta. Letett egy ötszázast az asztalra.

– Nem kell! – szabadkozott Kati.

– Tedd csak el – mondta, és kiment. Hűvös, tiszta idő volt. Amint elállt a szél, a dombok mintha másképp púposodtak volna. Ezek mindent tudnak, gondolta. Gyerekkorában meg volt győződve róla, hogy a dombok is élnek. Érdekelte a földrajz, akkoriban sokat olvasott a hegyekről, a magas fennsíkokról. Ezek érdekelték a legjobban. De valami hiányzott a könyvekből. Egyre többet kérdezősködött a földrajztanáruktól. Pali bácsi megállt néha, és visszafordult felé a padok között. Mindenre tudott példát mondani: akkor derült ki csak, mennyit tud. – Na és mondd, mi leszel, fiam? – kérdezte egyszer. Kili meglepődött. Ez valahogy eszébe se jutott soha. Dolgozni fog, ezt tudta, de hogy mit és hol?… Ahol lesz munka, ott. – Lassan el kell döntened! – mondta Pali bácsi. Kilinek ez szeget ütött a fejébe, apjának is megemlítette. Éppen fát hoztak. Az öreg nem válaszolt, meglazította a kordé lőcsfáját, mire gurulni kezdtek a rönkök. Mind pont egyméteres volt, ő vágta az erdészetnél. Akkoriban kaptak motoros fűrészeket, és rábízták az egyiket. Azzal csak ő vágott, senki nem nyúlhatott hozzá. Ennyit tudtak az egészről, meg azt, hogy a rönkök gyönyörűen voltak elvágva. Mivel Farkas az erdészetnél dolgozott, nem kellett fizetni a fáért, annyit hoztak, amennyit akartak, az öreg pedig nem volt szívbajos: minden héten hoztak egy fuvarral, ami elég keserves dolog volt, különösen rossz időben. De mert ingyen volt, hát elhozták, és lerakták a kerítés mellé. Aztán elé is egy sort. Még egyet. Amikor meghalt az öreg, annyi fa maradt az udvaron, hogy alig fért el.

Ahogy benyitott a sufniba, megint Iduska jutott az eszébe. A rohadék, gondolta. Kinyitotta a pléhdobozt, amelyben a spórolt pénz volt, a szögek között. Kati egyébként tudott róla, és jó, hogy tudott. Mégis, ha történik valami, tudja. Amíg az apja élt, sose gondolt ilyesmire. Mióta meghalt, állandóan eszébe jutott, hogy vele is történhet valami. Kivett két ezrest a dobozból. Nem számolta meg, de tudta, hogy tízezer maradt. Nem sok.

Azt a rozsdás biciklivázat rég ki kellett volna dobni. A sarokban fél pár fasíléc állt. Az öreg mindig meghajlogatta, és bámulta, milyen rugalmas. Másra nem kellett még eddig. De ő is meg szokta hajlogatni. Fantasztikusan rugalmas volt. Fa. Ma már csak annak van ilyen, aki nagyon régóta síel. Fene tudja, hol csúszkáltak vele, talán még Svájcban is. Látott egypár dolgot, és mintha mesélte volna, pedig csak állt a sarokban. Az ember leült, kicsit elbambult, és minden itt volt. Svájc, a tenger… Az a hatalmas füles csavar állítólag egy hajón szolgált. Megvolt a kerek ablak is üvegestül, az elzáró füllel. Fehér só ült az üveg szélén. Tengeri só. Fene tudja, hol nem járt. Mire gondolt az, aki kibámult rajta?…

Ezerkétszázat kért a mocsok a pezsgőért.

Visszatette a dobozt a polcra, behúzta maga mögött az ajtót. Katit bőgve találta a tévé előtt: intett, hogy nincs semmi baj, csak tévézik. Valami talajtornaversenyt mutattak: formátlan kis kamaszlány kínlódott egy piros karikával: kibújt-bebújt, csavargatta a lábát. Bulicsova Pavlinának hívták, éppen kiírták a nevét az elektromos táblára, kilenc pontot kapott. Ezen mi a fenét lehet bőgni, elképzelni se tudta. Akart még kérdezni valamit erről a könyvelésről, de úgy gondolta, megkérdezi máskor. Vizet öntött a lavórba, lehúzta az ingét. A víz tükrére bámult, aztán belemerítette a tenyerét. Majd holnap, gondolta.

Félálomban hallotta a madarak énekét, és ebből tudta, hogy hamarosan fel kell kelni. Gyorsabban álmodott hát, ami soha nem sikerült jól. Fenyőerdőben gázolt, szemben a nappal, derékig érő ködben, kezében apja első világháborús bajonettjével, amelyen olyan mély rozsdafoltok voltak, hogy majdnem kilyukasztották a pengét. Amerre ment, jobbról-balról lefeküdtek a fák, mind előre, a nap felé, de hangot nem adtak, mintha vattába zuhantak volna. A szurony hegye csíkokat karcolt a ködbe, amelyek megmaradtak mögötte, mintha fehér páfrány nőtt volna jobbra-balra. Egyik-másik fenyőpereszke világított a fák tövében, reszkető, kísérteties fényük átszűrődött a ködön. Végre felébredt, negyed négykor, mint mindig. Papucsa mellé lépett, mert szerette a régi, barna hajópadló érintését a talpán. Kiment az esővizes hordóhoz, megmosta az arcát. Mélyen beszívta a víz szagát, a zöld algákét, amelyek mint egy bunda, beterítették a hordó falát. Zengett az erdő, már olyan régen fenn voltak a madarak, hogy el is fáradtak talán. Intett nekik, és egy jót ivott a kerti csapból. Erre aztán tényleg felébredt.

Óvatosan visszament a konyhába, elrángatta ágyán a takarót, és feltűzött a villára pár adag krumplistésztát, ami sokkal jobb volt, mint tegnap. Kati ismerte ezt a szokását, és úgy főzött, hogy maradjon másnapra is. Jó lány, gondolta.

Megrázta a motor tankját: félig lehetett. Jó húsz méterre kitolta a földúton, csak aztán rúgta be, hogy ne zavarja Katit, bár tudta, hogy így is hallja. Ha nem lánynak születik, egér lett volna biztos.

Látta, hogy kinéz rá az ablakon a vén Biczó. Akármilyen korán indult, kinézett, majd visszafeküdt, és nézte tovább a plafont. Hét órakor kiment pisálni, ivott egy pohár vizet, hogy tízkor megint tudjon pisálni, mert azt mondta az orvos, erre az egyre vigyázzon. Tévéműsor nem volt még, így a plafont nézte. Állítólag rádiója se volt. Se hozzátartozója. Ha elviszi az ördög, lesz egy nevezetessége a pokolnak, gondolta Kili.

Elhúzott a temető és a TÜZÉP-telep mellett, ahol még csak a Bucsi bácsi matatott, aki a telepen aludt, a cementraktár irodájában, így megkapta az éjjeliőr fizetését is. Havonta egyszer hazament a családjához – a család sose jött a telepre, nem építkeztek. Amit fel kellett építeni, felépítették már. Inkább le kellett volna bontani valamit azon a telken, mert járni se lehetett az épületektől. Repülőgépről csak a barackfa koronája látszott volna, meg az ólak teteje. Ez mind törött téglából készült, amit nem lehetett eladni: Bucsi bácsi összeszedte, és négyesével hazavitte a nejlonszatyrában.

El lehet mondani, hogy az ólkompozíció híresebb lett, mint a herceg sírja. Lefényképezték a németek, a japánok, a franciák. Ilyet még Kambodzsában se láttak. Azt hitték, ez a Zombivár, ami benne volt a város nevezetességeiről nyomtatott prospektusban; valójában Zombovár volt, de rosszul nyomtatták, és az első szériában így maradt. Legalább mindenki tudta, miről van szó. Zombovárig még egy kilométert kellett kapaszkodni az erdőben. Néhányan azért odataláltak a nyilak mentén, de a három völgy találkozásánál, a Mária-forrás mellett csak egy lapos kő fogadta őket. Ha nincs ráírva az érthetetlen magyar szöveg, elmentek volna mellette, pedig a monda szerint ez lett volna a város eredeti helye, a követ pedig maga István király küldte, hogy az legyen a templom oltárának az alapja.

Zombiknak tehát nyoma se volt, de az egyre növekvő szeméthalom jelezte, hogy aki eljött ide, érdemesnek találta a helyet arra, hogy időzzön itt egy kicsit: néhány éve állandó napirendi pontként szerepelt az önkormányzati üléseken, hogy kellene építeni egy kegyhelyet, kiegészítve kempinggel és étteremmel, de csak annyi pénz lett volna rá, hogy az odavezető útból megépítsenek száz métert. Úgy döntöttek hát, hogy ismét felvetik majd a kérdést, ha jobban sikerül a következő rendszerváltás.

Bucsi bácsi háza után már az erdő következett, amit Kili ismert, akár a tenyerét. Tudta, hol milyen gomba nő, mikor és hol lehet eldobott agancsot találni. Egy időben eladták ezeket egy Kutruc nevű késesnek, amíg az öreg Farkas rá nem jött, hogy bagóért veszi meg ez a Kutruc. Volt egy félórás vitájuk a konyhában, amelynek a végén az öreg kidobta a Kutrucot. A gyerekek az udvarról nézték, mert még a vita elején kiparancsolta őket az anyjukkal együtt. Már akkor sejtették, hogy nem lesz jó vége a dolognak. Középen állt az asszony, jobbról Kili, balról Kati. Így bámulták Kutruc kiűzését, amit a hagymavágódeszkával valósított meg az öreg. Kutruc nem jött többet, és nem jött más sem, az agancskészlet viszont gyarapodott, akár addig. Valamit csinálni kellett volna velük. Ezen gondolkozott most is, amikor nekivágott a hegynek. Háromnegyed négy volt, és innen a kuruckői kocsma öt perc motoron. Megállt hát a parkolóban, mert nem akart korábban odaérni.

Zsíros, a kocsmáros fél négykor kinyitott a kedvükért, meg azért, hogy kitakarítson. Más még aludt, ő viszont már keresett egy ezrest. Mit csinálhat az ember, amíg vár a többiekre? Iszik. Egy féldeci száz forint, egy sör százhúsz. Mindig az rúgott be legjobban, aki legelőször érkezett, és otthagyta szépen a délelőtti keresetét. Kili ezért úgy időzített, hogy pontosan érjen, így nem kellett magyarázkodnia és nem ugratták. Aki pontos, az pontos. Lassan megszokták, és az lett az indulás ideje, amikor odaért.

Megállította hát a motort, és nyújtózott egyet. Hétvégén itt annyian voltak, hogy egymást érték a kocsik. Kutyák, séta, miegymás. Kefélni azt nem lehetett, hacsak nem akarta nyilvánosan csinálni valaki, ami egyébként előfordult. Nagy buzgalom.

Észrevett a tűzrakó hely mellett egy fél Élet és Tudományt. Mindjárt a második lapon a Karib-tengeri szigetekről volt egy cikk. Nem volt rá ideje, hogy elolvassa, bedugta hát a csomagtartón lógó táskába, amit ő varrt egy rossz bőrkabátból. Kati állandóan ott ténfergett körülötte; sose szólt, ha nem tetszett neki valami, csak mindig épp ott volt dolga. Valóban nem lett szép ez a táska, de ugyanolyan tartós volt, mint a kabát lehetett, amiből készült.

Pontosan négyre ért a kocsmához. Két kutya várta a napfelkeltét a lépcső előtt, mind a kettő tacskó. Valamikor nyolcvan éve tacskóval indított a falu, állítólag a Borsék. Négy év múlva a tacskóállomány tizenegyre szaporodott, a Borsék négyre. Következő évben Borsék maradtak négyen, a tacskók viszont huszonhárman voltak már. Tíz év alatt lett tíz Bors, tacskó viszont megszámlálhatatlan, de a Borsok között lány is akadt, ezek összeházasodtak a Ficerékkel, így elvesztették a nevüket. Hajuk színét azt nem: vörösek voltak, mint a répa.

Zsíros is vörös volt, szintén az eredeti törzsből, tehát Bors származású, de megváltoztatta a nevét, mert már idegbajt kapott a postás – aki Ficere volt –, hogy kinek vigye a levelet?! Két levél volt évente. Azt hova vigye?

Gyanús volt a csend a kocsmánál. Amint megállt, a két tacskó odébb ment kicsit. Ezek minden reggel itt voltak – hogy miért, azt ők tudták. Benézett a kocsmába, de csak a Zsírost látta, amint a pultnál matatott. Köszönésére hátraintett a ronggyal – nem úgy, mint aki egyetért a jókívánsággal. Kili viszont meglátta Borit, munkatársának, Büzünek a feleségét, amint lefelé gurult egy kosárral az Úttörő utcán. A legkisebb asszony volt, akit valaha ismert, nem több száznegyven centinél, viszont a körtere is ennyi legalább. Büzü mondta így egyszer, és rajta maradt. Ahogy a rendszerváltás óta romlott a helyzetük, Bori úgy hízott. Annyira szégyellte a kövérségét, hogy már az utcára se ment ki, pedig mindenki azzal fogadta: – Jé, mennyit fogytál! – Ami nem volt igaz.

– Hol vannak a fiúk? – kérdezte Kili.

– Nem tudom – Bori próbált valahová máshová nézni. Leginkább az nyugtalanította, nem jön-e valaki az utcán. Szégyellte magát, mert kövér volt és mert hazudott. Mintegy válaszul felbőgött Zozó ócska láncfűrésze az erdőben.

Kili otthagyta az asszonyt, aki erre még jobban szégyellte magát. Nagyon jól tudta, hol vannak, és azt is, miért nem várták meg Kilit, aki persze szintén tudta. Olyan régen dolgoztak együtt, hogy már abból tudták, mit gondol a másik, ahogy nézett. Haszna ugyan ennek se volt, csak a veszekedés. Minél rosszabbul ment az üzlet, annál többet veszekedtek. Nem lényeges dolgokon persze, olyanokon, hogy Zozó miért a vékonyabbik végén kezdi vágni azt a kurva ágat, amikor minden normális ember a vastagján kezdte volna. Ő viszont azért sem ott kezdte, pláne hogy már szóltak is neki.

Egyedül Bajusz nem szólt semmiért, pedig négyük közül ő volt az, aki kilóra meg tudta mondani, mennyi a fa. Nem mázsára. Többet ért a szeme, mint egy elektronikus mérleg. Néhány fogadást megnyert ezzel a TÜZÉP-telepen, de aztán megszokták, mint mindent a rendszerváltás óta. Nem kellett mérni, csak ránéztek a Bajuszra, és félprofilból látni lehetett a pofáján, hogy kell-e még fa a harminc mázsához. Általában kellett, mert a Büzü is elég jól mért fejben, négyük közül ugyanis ő szerette legjobban a pénzt. Úgy saccolt mindig, hogy harminc mázsa helyett huszonnyolc legyen. Ennyit még nem lehetett észrevenni. Ha munkával nem lehet pénzt keresni, azzal lehet, amit ellop az ember. Ezen mondjuk nem volt vita, amíg Kili nem szólt bele. Vesztére. Ő volt az oka mindennek aztán.

Vita azon volt, hogy mennyit lopjanak. Harminc mázsából két mázsát nem lehetett észrevenni. Húsz mázsából már igen: nem is akkor, amikor leszórták, de ahogy felrakta a tulajdonos, látta, hogy kevesebb, mint amennyi a múltkor volt. Különösen az öregek. Legrosszabb vevők az öregek, márpedig csupa vénembernek szállítottak, nekik jutott ez a terep, aminek megint csak anyagi oka volt. Ugye tízezret adtak Holosnak, az erdésznek. Havonta. Aki tizenötöt vagy húszat adott, az kapta a jobb fát, ami közel volt, száraz és nem rohadt. Zozó felvetette, hogy adjanak tizenötöt ők is, mert ennek nem jó vége lesz. Nem is lett.

Zozó azon a véleményen volt, hogy maradjanak a két mázsánál, ami bevált. Büzünek is ez volt a véleménye, mert félt. Ő volt a főnök, de a leggyávább négyük között. Bajusz nem nyilatkozott. Annyit mondott csak, hogy kevés a pénz – ezt mindenki tudta. Kili se szólt, de amikor az utolsó húsz mázsát vitték, ledobott négy tuskót a kocsiról, így a tizennyolc mázsából lett gyenge tizenhét. Egy pillanatra mindenki megállt.

– Ne hülyéskedj! – morogta Büzü. De olyan volt a hangulat, hogy a többiek mind belementek. Próbaképpen. Alkonyodott, lógott az eső lába, jó lett volna minél előbb leszórni a fát és hazamenni a francba. Az öreg Tripó nem szólt semmit. Hozzá vitték a fát. Addigra már szemerkélt az eső, kezdte behordani a tüzelőt, hogy ne ázzon. Kifizette a húsz mázsát. Jó.

Másnap ugyanezt megcsinálták kétszer, harminc mázsával: mindegyikből leszedtek négy mázsát. Fel se rakták. Figyelték Bajusz félprofilját, és amikor rándult a szemöldöke, megálltak. Bajusz automatikusan átállt az új mértékrendszerre, amit Zozó elnevezett Eurónak. Ez így ment két napig. Kicsit jobban kerestek, mindenki meg volt elégedve. Akkor meg mi a fene történt, ez volt a kérdés?!

Kili nekivágott a hegynek, fel az Úttörő utcán, ahol csupa kis ház épült, kivéve Hadiknéét, akinek a férje egy ukrán pilóta miatt vált el az asszonytól. Hadikné annyira utálta az ukránokat, hogy be sem engedte a házba, kint tárgyaltak férjével a lugasban, de a lugas is elég volt az ukránnak, hogy meggyőzze Hadikot, az a világ legjobb ötlete, amit ő mond. Nevezetesen, hogy vegyenek egy repülőgépet, ő majd vezeti. Sétarepüléseket fognak szervezni. Jövőre visszajön a gép ára, és meg is fognak gazdagodni. Ő legalábbis így gondolta.

Hadikné, aki józanabb volt, mint Bors lány, káromkodva hordta nekik a sört. Bánta már, hogy kivitte őket a lugasba, a veranda is jó lett volna. Legalább öt kilométert gyalogolt aznap a sörrel. Korcsaknak hívták az ukránt.

Hadik eladta a kocsiját, egy Mitsubishi Pajerót, két telkét, a házát, amit örökölt, és felvett majdnem húszmillió kölcsönt harmincöt százalékos kamatra. Megvett egy ócska Cessnát, kibérelt két szántóföldet, ezeket további hitelre elrendezték repülőtérnek. Kicsit rövid volt a leszálláshoz, de Korcsak megnyugtatta, hogy bízza csak rá.

Mire mindezzel végeztek, vége lett a turistaszezonnak, jöttek az első fagyok, de azért elkezdtek repülni. Úgy értve, hogy Korcsak, mert Hadik életében nem ült még repülőgépen, csak a Pajeróban, és úgy gondolta, nem is fog. Van, aki a víztől irtózik, van, aki a repüléstől. Hadik mind a kettőtől. Megelégedett a puszta szerencsével, ami mellé szegődött Korcsak formájában. Rábeszéltek a sétarepülésre egy svájci lányt, akinek el volt törve a lába, ezért eléggé unatkozott, mióta kiengedték a kórházból. Hazamenni se volt kedve még. Valahogy bepasszírozták a Cessnába, rajta volt még a gipsz. Lefűrészelni nem tudták. Betették azért. Az volt a kérdés, hogy szedik ki?… De aztán ez is megoldódott: kijött magától.

Korcsakot ittas repülésért tiltották el a szakmától odahaza, és nem változtatott a szokásain. Ami érdekes, a pilótáknak általában a leszállással van gondjuk, különösen, ha rövid a pálya. Neki viszont a felszállással volt: a két szántóföld az öreg Biczó telkével szomszédos. A telek szélén állt egy szép ezüstfenyő, amit Biczó utált, mert elfogta a napot a házától. Amint Korcsak felszállt a Cessnával, sokat javult a helyzet, ugyanis a jobb szárnyával letörte a fenyő felét, azonkívül a gép szárnyát is. Érdekes, hogy mégis ez maradt meg épségben, bár félállapotban: beesett az öreg kertjébe. És olyan szerencséje volt, hogy az erdő szélén égett el a gép, nem az ő telkén. Az egészet megúszta néhány káposztával, amit felaprított a szárny. Ennyi még belefért a költségvetésbe.

Hadik eltűnt, a fél szárnyért se jelentkezett, pedig megbeszélték. Ennyi adóssággal jobbnak látta, ha nyomtalanul tűnik el. Állítólag Ukrajnába ment először, annyira megtetszett neki az ukrán nyelv. Onnan hova, senki se tudta. Azóta az Interpol keresi, Hadikné pedig egyedül maradt a hülye nagy házban, de úgy félt az erdő szélén, hogy pisztolyt vett. Ezzel se volt szerencséje, mert kiderült, hogy jobban fél tőle, mint az erdőtől. Ha csak tehette, a boltban maradt, este járt haza az Opeljével. Itt állt ez a nagy ház üresen, az ajtó mellett kampósszögön a pisztoly, mert azt tanácsolták neki, tegye oda, így a betörő majd azt viszi el, és nem törődik annyira mással.

Még egy nevezetes vállalkozó volt a faluban: Borcsik, és ami érdekes, neki is köze volt a légügyekhez. Tavaly ugyanis Esztergomba menet megállt a faluban a holland légügyi attasé. Afelől érdeklődött, hogy van-e itt kecskesajt. Nem is annyira ő érdeklődött, mint egy szőke lány, a tolmácsa. A lány fintorgott, mert nem szerette a kecskesajtot. Egyáltalán, mindenre fintorgott, így tanították neki a tolmácsiskolán. Mindez a kocsmánál történt, húsvétkor, tehát elég sokan voltak ott éppen. Összenéztek az emberek, szemügyre vették a SAAB kocsit, ami pont olyan volt, mint amilyenben Horn Gyula karambolozott, de élve maradt. Úgy látszott, komolyan kell venni ezt a zsábás tyúkot a miniszoknyában. Valaki megjegyezte, mintha a Borcsiknak lenne. Az attasé csak állt. Még nem tudták róla, hogy attasé, mert civilben volt. Valami civil ügye akadt Esztergomban. Valójában akkor derült ki csak a mibenléte, amikor már elment Borcsiktól, akinek tényleg volt kecskesajtja, úgy félkilónyi. Szaros csizmában ácsorgott, mert éppen ganézott, és úgy gondolta, nem lesz nagy átfutása ennek a dolognak. Munkaruhában kínálta meg a hollandot a hagymavágó deszkáról, bicskával, amit mindig a zsebében hordott, mert jövevény volt, bevándorló a faluban, egy Bors lányt vett el.

Ez tizenöt éve történt, de már kezdte megszokni az itteni életet, két kislánya született, akiket úgy hívtak, hogy Hontalanok. Az óvodában ragadt rájuk ez a név. A postás kicsit fellélegzett: ezt a kettőt biztos egyből tudta volna azonosítani, ha ráírják a borítékra. Hontalan Zsuzsi és Hontalan Erzsi. Apjukat minden szombaton megverték a kocsmában, ezért hordta zsebében a bicskát. Tizenöt év után elszánta magát, hogy egyszer most már előveszi, habár irtózott a vértől – ezért volt hat kecskéje. Titkolta persze, még az hiányzott volna, ha ez is kiderül.

A holland mindezt nem tudta, megkóstolta a kecskesajtot, és ízlett neki. A zsábás kislány legalábbis ezt mondta. A sofőr nem szólt, csak ült a kocsiban, amit Borcsik mintha látott volna már. Persze hogy látta, a tévében, amikor Horn Gyula karambolozott, de élve maradt. Borcsik harminc márkát kapott a sajtért. Nyelni se tudott, pedig nem az ő szájában volt a sajt. Annyi esze volt azért, hogy megtartotta, jelezve, hogy nem annyira hülye, ahogy a faluban tartották róla, sőt tele volt elszántsággal, csak nem mutatta ezeknek. Alig várta, hogy elmenjen ez a sügér. Valami attasé lehet, gondolta. Lehet, hogy légügyi attasé. Így lett aztán légügyi attasé.

Amíg a tolmácslány csomagolt, Borcsik kiszámolta villámgyorsan, hogy ha fél kiló sajt harminc márka, akkor egy kiló hatvan, tehát nagyon is megéri vele foglalkozni. Hat kecske sok volt a családnak. Rajta kívül mind utálták a kecsketejet, a sajtot még jobban. Nem sok viszont, ha vállalkozásról van szó, amiből rohamosan meg lehet gazdagodni. Mari, a felesége utálta a kecskéket, viszont a pénzt szerette, pláne ha márkáról volt szó.

Amint elment az attasé meg a környezete, Borcsik szemügyre vette a kecskéket, mintha még sose látta volna őket. Derék állatok, gondolta. A kecske a legokosabb állat. Aztán jönnek az elefántok, és aztán a delfinek, még nincs eldöntve. Adott minden kecskének egy plusz marék lucernát. – Egyetek – mondta. Megváltozott minden, még a hangja is: vékony lett és száraz, mintha fogta volna valaki a torkát. – Egyetek már, a fene egye meg! – csattant fel. Ott volt a lucerna, és hozzá se nyúltak a kecskék. Őt nézték, hogy minek ordít. Okosak, de megátalkodottak, mindig is tudta. Számot vetett gyorsan, kinek van még kecskéje a faluban, mert ez a létszám nulla volt egyelőre. A hat az hat, és nem hét. Számolni azt mindig tudott, senki se vitatta. Bement Marihoz, megmutatta neki a harminc márkát, de nem adta oda, mert tudta, hogy akkor többet nem látja. Marinál a pénz olyan volt, mintha elásta volna az ember – még rosszabb, mert amit elásott, tudta, hol van. Volt rá remény, hogy megtalálja. Marinál ez mind nem volt meg. Vasdobozban kell elásni, akkor nem lesz baja. Kívül nejlonzsák, arra a föld. Gondolkozott, hova a francba áshat el ennyi pénzt? Kicsit váratlanul jött a dolog.

A harminc márka meggyőzte Marit. Megcsodálta rajtuk a képet, és nagyon tetszett. Mindjárt másképp gondolt a sajtra. Nem a szag a fontos, hanem a márka. Annyi esze neki is volt, hogy nem szól bele olyanba, amihez nem ért.

Borcsik pedig elindult, hogy szemügyre vegye a falubeli kecskéket. Nem volt szüksége konkurenciára, ezért egy héten belül vett még négyet. Ketten nem akarták eladni, a Ficere Tamás és a Ficere Zsolt, pedig abszolúte nem értettek a kecskéhez, de azt mondták, jobb, ha megtartják, akkor nem kell kapálni a kert végét. Kikötik hátul, és lezabál mindent. Füvet se kell nyírni, univerzális kerti gép. A húsa büdös és rágós, tehát nem érdemes levágni, viszont éberebb, mint a kutya. A liba után a kecske a legéberebb állat. Persze, mert még sose láttak delfint és elefántot. Borcsik nem vitatkozott ezekkel a bunkókkal, gondolta, majd meghányják-vetik magukban. Tekintettel a piaci helyzetre, nagyon jó áron vásárolt: darabja volt tizenkétezer, az Ákosé pedig tizenegyezer-ötszáz, mert sántított. Leszólta piszokul, és úgy tett, mintha nem is érdekelné, pedig jól tudta, hogy sánta tej az nincsen. Sánta sajt még kevésbé. Az boldogul, aki gondolkozik. Először is csinált egy nagyobb ólat. Mari kicsit ordított, mert kiásta a káposztáit, persze ezen nem múlt a dolog. Káposzta nő máshol is, eladni pedig húsz forintért se lehet, nem harminc márkáért.

Most már csak egy kis reklámra volt szükség. Az attasén kívül más külföldi is járt Esztergom felé, kitűzött hát egy táblát a letérőnél, amelyen ez állt: KECSKESALYT!!! A nyílról meg az jutott az eszébe, hogy a faluba is kéne vagy három tábla, hogy ne kelljen kérdezősködni a vásárlónak. Ezeket is megfestette, de zölddel, mert elfogyott a piros festék. Remélte, hogy nem nézik turistaútnak.

Persze mindenki megkérdezte, minek ez. Mosolygott. A sekrestyés szólt aztán neki, hogy a sajt nem salyt. Jó, kijavította, nem akart vitatkozni egy sekrestyéssel. Az egész falu róla beszélt, pedig még el se kezdte. A polgármester mindjárt szólt, hogy tárgyalni kell majd adóügyben. Anyádat, gondolta, de nem lepődött meg. Haza se jött még a pénz, és már el akarták szedni. Anyátoktól szeditek el. Ki számolja meg, hogy hányan jönnek be a nyilak mentén?

Belépett a kocsmába, már ment a duma, persze nem figyelt oda. Legtöbb szó a nyilakról esett, mert azokhoz ugye mindenki értett. Sőt szakértők voltak benne. Hogy megtévesztők vagy nem. Megtévesztési szakértő lett az egész kocsma. Borcsik nem szólt bele, még azt is eltűrte, hogy elnevezzék Nyilas Misinek, mivelhogy Mihály volt a keresztneve. Aztán csak várt, és vele együtt várt Mari is. Végül megunta a várakozást – nem ő, a Mari –, és bevitt a munkahelyére egy kiló sajtot. Ahol takarított. Nem akármilyen hely volt, emeletes ház az építészeknél. A főnöke újra fel akarta mosatni a lépcsőházat, olyan büdös lett az épület. Kicsit állott volt már az a sajt, de Mari meggyőzte a kolléganőit, hogy akkor a legjobb. Mindenkinek eladott egy kicsit, vigyék haza, és a Bencur Kati már másnap mesélte, mekkora sikere volt, mindjárt vacsoránál elfogyott, mert a férje nem engedte betenni a hűtőbe a sör mellé. Ezen vitatkoztak egész este, belemegy-e a szag a sörbe, vagy nem? Az üvegen keresztül. Hogy menne bele, de igenis belemegy, úgyhogy meg kellett enni, ha már kiadta rá a húsz forintot.

Marinak egészen új oldala nyilvánult meg a sajt kapcsán. Nekivágott a falunak négy kilóval, és mind eladta! Meggyőzte az asszonyokat, hogy jó a vegyi hulladék ellen, főleg, ha kezdő rákos valaki. Senki se tudta, hogy kezdő rákos vagy nem. Amikor már tudta, késő volt. Mari erre épített. Nagy felzúdulás volt, amikor ide kezdték hordani a vegyi hulladékot a völgybe, de Bors Ádám leintette őket, mert pénz volt benne. Nem a hordókban, azokban nátrium-acetát, hanem a lehetőségben, ezért még örült is a kecskesajtnak, hogy befogják végre a szájukat. A közvélemény. Ha ugyanis pénz lesz a hordókból, az rajta keresztül folyik majd. Egyelőre nem fizettek, azzal érveltek, hogy nem ért ide még az egész. A Nitro KFT. Megvolt az engedélyük, mert köves volt a talaj. Állítólag ez a legjobb a hordóknak. Nem süllyed, és nem dőlnek fel. Úgy állt mind, ahogy lerakták őket, de ha feldőlt volna valamelyik, akkor se történt volna semmi: tömör kő volt az egész hegy. A kerítésdúc nem ment bele, nemhogy a vegyi hulladék.

Mari pedig minden héten eladott négy kiló sajtot. Akik elkótyavetyélték a kecskéjüket, már kezdték bánni, viszont ők sem akartak megdögleni rákban, ezért ugyanúgy vették a sajtot, mint aki nem adott el semmit. Nem döntötték meg a monopolhelyzetet. Borcsik az egésszel nem törődött, egyre az attasét várta. Bánta már, hogy nem kérdezte meg a zsábás kislánytól, mikor jönnek újra, ámbár ha megkérdezte volna, azt a választ kapta volna, hogy négy év múlva. Talán.

Amint az erdei útra tért, Kili maga mögött hagyta a falut, és benne az embereket a maguk gondjával. Itt csak a fák voltak, mindegyik a maga helyén.

Ettől kezdve nem tudott másra figyelni, csak az útra meg a gyökerekre. A kis teherautó nyomát követte, amely ide-oda csúszkált a bakháton. Egyre közelebbről hallatszott Zozó fűrészének a hangja: tudta, hogy ők is hallják már a motorét. Egyre erősebben szorította a kormányt, mintha Büzü nyakát fogta volna: esküdni mert volna rá, az ő ötlete volt, hogy ne várják meg. Egyre jobban táncolt a motor, mert nem szerette az erőszakot. Olyan volt, mint egy ló: akkor futott a legjobban, ha békén hagyták.

Kikerülte a Barkast, amely a tisztás szélén állt, orral az erdő felé. Hányszor mondták Zozónak, hogy forduljon meg: azért se fordult, csak amikor már nem lehetett mozogni a fától. A legmakacsabb Ficere volt, akit a föld hordott.

Kili megállt egy fánál, levette a bukósisakot – megszokásból a védőkesztyűért nyúlt, amely a táskában volt. Már odanyúlt, amikor eszébe villant, hogy nem kell. Nincs rá szükség. Ez az öreg kesztyű kötötte a valósághoz; az ujjak belső oldalán és a tenyerén kifényesedett a bőr, szinte élt, mintha magától is tudott volna dolgozni. Nem fogsz, gondolta. Ez a marhaság jutott eszébe, hogy nem fogsz.

Nézte Bajuszt, nézte Zozót, ők viszont rá se hederítettek. Le vagytok szarva, gondolta. Ettől a pillanattól kezdve minden megváltozott. Nagy nyugalmat érzett, és egész vidáman álldogált a fa mellett. Végül Zozó nem bírta tovább, rávillantotta a szemét. Aztán Büzü, aki mindig erős volt. Amikor az apja házát építették, felkapta a malterosládát, hogy elbírja ő egyedül is. Becipelte a házba, ott lecsapta, a malter meg a szemébe fröccsent. Jó meszes volt, vakoláshoz. Nem látott két hétig, a bal szemére azután sem. Azt mondták rá, húsz százalékos, de nem volt az még tizenöt sem. Mintha a túlvilágról nézett volna egy fehér lyukon át. A legnagyobb rönköt fogta most is, Bajusz épp ketté akarta vágni, de nem hagyta, felhajította a rakás tetejére, mire az egész összedőlt, és a rönk visszagurult a lábához. Bajusz erre mégis kettévágta.

Elvileg csak a földről szedhették volna a fát, de egyet azért kidöntöttek, pedig nem is volt megjelölve. Jól van, gondolta Kili. Ti tudjátok. Nem sok valószínűsége volt ugyan, hogy észreveszi valaki, legkevésbé az erdész. Tudták, hogy augusztusig nem jár erre, akkor is az agancsok miatt. Nem fogsz találni se agancsot, se fát, gondolta. Nem lehet persze bizonyítani, hogy ki vágta ki, de gyanítani lehet, és utána még ócskább terepet kaptok!

Huszonnyolc mázsánál tartottak, tehát harminc mázsás rendelésük volt. De abból, hogy nem huszonhatnál álltak meg, Kili tudta, hogy történt valami. Visszatértek a régi szisztémához, nem volt hosszú életű az Euro. El nem mozdult a fától, megvárta, amíg felrakodnak. Akkor hajolt le az utolsó kugliért.

– Hagyd csak! – mondta Büzü, és tüntetően feldobott helyette egy másikat. Egy pillanatra ránézett a vak szemével, ő pedig a legszívesebben pofán vágta volna. Nem tud utálatosabb lenni senki, mint az, akivel tegnap még együtt dolgozott az ember. Kitalálta már, hogy mi történt: megbukott egy fuvar. Sorra vette gondoltban, hol jártak a múlt héten és hova vittek húsz mázsát. Az öreg Tripóhoz, persze. Nem szólt, ahogy leszórták a fát, de rájött, hogy becsapták.

Valóban ez történt, mint kiderült később. Szerzett egy mázsát az öreg, és megmérte az egészet. Tizenhat és fél mázsa volt, erre beült a Trabantjába, és eljött Kuruckőre. A legnagyobb disznóságot csinálta, amit csinálhatott: üzenetet hagyott a kocsmában, hogy hozzák el a hiányzó három és fél mázsát, kevesebb volt a fa. Estére már az egész falu ezt fújta, de nemcsak ők, Máriakút keleti részén és a Virányosban is. Pillanatok alatt terjed az ilyen hír. Ezért nem volt rendelésük napok óta. Ez a harminc mázsa is a véletlenre volt bízva: elindulnak vele, aztán majd meglátják. De okosabbnak látszott, ha nem a város felé indultak, hanem Piliscsaba felé, ami dupla út és dupla benzin.

Bajusz a kocsira pislogott, Büzü pedig Kilire: tüntetően feldobott még egy tuskót, felrakták a fűrészt, és elmentek. Nem beszélték agyon a dolgot, de őt okolták a lebukásért, és ki volt rúgva.

Megvárta, amíg elmennek. Hallotta, milyen egyenetlenül jár az ócska motor: félóra múlva is érezni lehetett a füstöt az erdőben. Mintha nagyobb lett volna a csend. Elhallgattak a madarak. Minden apró dolgot hallott, látott, csak a lényegre nem tudott gondolni. Egyszerűen fel se fogta a dolgot, mint egy hal, amit kidob a hullám a partra, ahol sose járt.

Annyit beszéltek erről mostanában, persze amíg az ember dolgozik, morog, zörög, szidja a munkát és a pénzt, de nem tud mást csinálni – dolgozik. A fiúk magatartása volt, amit megértett, és ami nagyon fájt. Dolgozott úgy, mint bármelyikük, csak hát ő nem falubeli volt. Ha ki akartak rúgni valakit, nyilván rá esett a választás. Kidobták, mint a lyukas cipőt. Euro. Ha nem lett volna Euro, lett volna más. Sokan voltak ennyi munkára. Ő pedig itt maradt ebben a rohadt kegyetlen világban tízezer forinttal, március végén. Szinte semmi munka nem akadt már, az építkezések beindultak, mindenki vigyázott a helyére, nem volt betegállomány, semmi. Vidékiek dolgoztak a környékbeli építkezéseken, idejöttek Szolnokról és Jászberényből, egyébként feleannyi ház sem épült, mint tavaly.

Leült a fa tövébe. A szentségit, gondolta. Nem messze tőle egy szamócabokor nőtt. Még szamócát se szedhetett, mert nem a faluban lakott. Felállt, megnézte, mennyi benzinje maradt. Olyan bamba volt, olyan gépies, hogy a kesztyűről is elfelejtkezett, otthagyta a fa tövében. Elment már kétszáz méterre, amikor eszébe jutott. Kísértést érzett, hogy otthagyja, de mégis visszafordult, és amint visszaért a tisztásra, olyan érzése támadt, hogy álmodta az egészet, most érkezett, a többiek még ide sem értek. Lesz röhögés. De nem lett semmi. Nagy csend lett. Talpa alatt ropogtak a faágak, mintha lövöldözött volna valaki a domb mögött.

Nem is emlékezett rá, hogy ért vissza a faluba. Mintha megugatta volna a két tacskó a kocsmánál, aztán kinn volt az úton, a KECSKESAJT tábla mellett. Kétoldalt zengett az erdő. Hallotta, hogy zúg a levegő a bukósisak plexiforgóján. Amint elhagyta az aranyesősávot, amely az út szélén nőtt, látta, hogy egy repülőgép kondenzcsíkja szétválaszt két bárányfelhőt. Véletlen is lehetett – ha nem, akkor jól célzott a fiú. Ez volt a dolga ma reggel, és teljesítette. Az anyját, gondolta, és hármasba kapcsolt.

Legurult a hegy lábáig, látta, hogy egy fehér Skoda áll a parkolóban. Akkor jutott eszébe, nem is tudja, hová megy. Egyszerűen csak ment, mert mindig erre jött. Látszott már a temető, de nem volt ott senki. Senki sem halt meg, gondolta. Sehol egy árva lélek. Aztán ahogy elhúzott a presszó előtt, hirtelen elöntötte a düh. Nem gondolt másra, csak arra, hogy tegnap itt hagyott ezernyolcszáz forintot.

Megállt vagy háromszáz méterre a két üres telek közül az elsőn, ahová már hoztak valami téglát és pár betongerendát. Betolta a motort a bokrok közé, kivette a táskából azt az ócska piros kockás inget, amit majdnem a háta közepéig kettészakított egy ág a múltkor. Kettétépte és a fejére kötötte, mint asszonyok a kendőt. Kifordította a dzsekijét, így vette fel újra, végül feltette a napszemüvegét. Az anyja nem ismerte volna meg. A téglarakás mellett talált egy törött ásónyelet, ezt a hóna alá dugta, és visszament a presszóig a sövény mellett.

Iduska éppen kilépett a pinceajtón, kezében egy nejlonzacskóval, és megindult vele a kuka felé, ami a bejáratnál állt. Kili végigfutott a sövény mellett, amire Iduska olyan büszke volt, így előbb ért a pincéhez, mint a lány. Beállt az ajtó mögé, és várt. Hűvös volt bent, és áporodott pinceszag, amit nem lehetett kiűzni innen. A pultnál szólt a rádió, Ne felejts el! – énekelte egy lány fakó hangon. Iduska árnyékát figyelte, amint az ajtó elé ért. A zacskót hozta magával, hogy jó lesz megint. Így kell meggazdagodni, gondolta Kili, és fejbe vágta az ásónyéllel.

Iduska meg se nyikkant, éppen a karjaiba esett. Meglepődött rajta, milyen jó szaga van. Odavitte a pulthoz, lefektette mögé, aztán kihúzta a pénztárgép fiókját, abban talált ötezer forintot és még valami aprót. Levette a pultról a borsosdobozt, egy pillantást vetett a lányra, egyet az útra, azzal visszavonult. Nem felejtkezett el az ásónyélről, sem arról, hogy végigszórja az utat a borssal, amit az ukránok használtak a pálinkához. Odakint elhúzott egy Trabant a hegy felé. Megvárta, amíg eltűnik a kanyarban, aztán visszament a motorhoz. Nem érzett semmit, még dühöt sem. Lehetett volna több pénze, gondolta, persze ilyen forgalom mellett ez is csoda volt. Tulajdonképpen nem számított többre, csak ezernyolcszázra, ez volt a megdöbbentő. Eltette az inget, visszafordította a dzsekijét, és berúgta a motort. Nem jött senki, kifordult az útra. Megszervezni se lehetett volna jobban. Csak akkor jutott eszébe, hogy fogalma sincs, hová menjen.

Gábor arra ébredt tíz órakor, hogy fáj a foga, ugyanaz, ami lefekvéskor is fájt: bal oldalon a felső. Úgy gondolta, megnéz egy karatefilmet, azt, amelyikben elnevezik a négerek az utcájukat Mel Gibsonról. Hátha elmúlik tőle. Egyszer még róla is elneveznek valamit, gondolta. Ki kell várni, bár ebben a tetű városban egy utcához se lett volna kedve, legfeljebb a Mázsa térhez a kúttal. Kút az mégiscsak egy volt, és mindennap lefényképezték néhányan, háttérben az öreg Barcs házával, ami védett műemlék volt a tölgyfa kapu miatt. Kinyitni ugyan nem lehetett, az öreg pedig nem volt hajlandó megcsináltatni. Úgy gondolta, ha védett, akkor költsön rá az önkormányzat, a védelemért ő megtett annyit, hogy védte, viszont a tizenötezer forint nyugdíjából nem rugdalózhatott. Na ide az öreg házára feltenni egy fehér táblát, vörös betűkkel, diszkréten: SZABÓ GÁBOR TÁBORNOK TÉR. Ennyi. A rohadt fog egyre fájt, pedig el szokott múlni Mel Gibsontól. Megnyomkodta a mutatóujjával, és mintha mozgott volna. A fenébe, gondolta. Az anyja mindjárt bejelentette a fogorvoshoz, ahogy kiderült a dolog – két hete –, de nem ment el.

Kiment a Hondához a másik kazettáért. Mindig utált kimenni a garázshoz, mert látnia kellett a cégtáblájukat: SZABÓ GÁBOR Szabó Mester, alapítva 1906-ban. Ilyen nevet kiírni, de legalább neki találtak volna másikat, van kétszázharminchét az utónévszótárban, Heinrichet vagy Salamont. Ez tetszett neki legjobban, a Salamon. Ott lehetne a téren vörös betűkkel, hogy SALAMON TÉR. SALAMOS az még jobb lenne, az S miatt. Az egy, hogy a Friderikusz nem tudná kimondani. SALAMOS. Nyomatna pár színes trikót hétköznapra, elöl egy skorpió, hátul a SALAMOS, hegyes betűkkel.

Ki akarta venni a kazettát a Hondából, és akkor látta meg a rozsdafoltot a hátsó lökhárítón. Azt hitte eddig, műanyagból van. Hát a japán anyját, nem abból volt! Utálta a rozsdát. Rozsdát minden formában. Egyszer megszagolta gyerekkorában, a sínek mellett, és hullaszaga volt. Kátrányos hullaszag, fenyegető jelenléttel, és hogy megjelent a Hondán is, ez szíven ütötte. Lehet, hogy karambolozni fog ma? Estére ott lóg valami kerítésen feltrancsírozva? Folyik ki az agyveleje, meg az a rengeteg tudás, amit már összeszedett. Az ember ugyanis hús leginkább, csak azután jön a szelleme, ami halhatatlan. A tegnapi extasytól jutottak ezek eszébe. Le kéne szokni róla, és áttérni a kokóra végleg, annak nincsenek ilyen mellékhatásai. Annyival nem is drágább, tízszerese csak.

Ha lehetett volna az apjával beszélni, más lett volna, de már kezdte megszokni, hogy ilyenek a szülei. Egyiket sem érdekelte a fiuk egészsége. Megelégedtek ezzel a piti bolttal, a házzal meg a két kocsival. Most volt szó egy Nissan Micráról az anyjának. Nissan Micra!… Azt se tudta, hogy tagadja le majd a diszkóban. Ez meg rozsdás. Folyik belőle a vér. Nekiesett egy rossz késsel, amit az anyja tett a lépcső mellé, hogy lekaparják a sarat a cipőjükről, ha esik, persze nem kaparták. Ebben az egyben értett egyet az apjával, semmi másban. Piszkos japánok, gondolta. Nem tudnak egy szar műanyag lökhárítót csinálni. Vannak már jó műanyagok, keményebbek, mint az acél. Csak nem nekik.

Újra megmozgatta a fogát, és rémülten tapasztalta, hogy a másik is mozog, ami mellette volt, balról. A fenébe, gondolta. Ha valamit utált, az a foghíjasság volt. Ha ki kell szedni ezt a kettőt, akkora lyuk lesz a pofáján, mint egy ólajtó. Nem elég, hogy Kopasznak csúfolják, még ez is. Valami sapka azért jó lenne, amit le se vesz az ember. Kalap nem, az ciki. Baseball nem jó. Ami már a piacon kapható, az lejárt. Tengerészsapka!… A vizet ugyan utálta, a hajókat is, viszont a sapkájuk az jó. A tiszteké. Tengerészdandárgyalogostábornok. Annak a sapkája tengerész, viszont a szárazföldön tartózkodik, mert ott a hadtest. Eltökélte, hogy szerez egy ilyen sapkát meg egy új lökhárítót. A Duna Plaza marad holnapra, ilyen szarral nem lehet járni.

Besározta a rozsdafoltot, ne látsszon. A sár az sár, de nem dögszagú. Mi a franctól mozog ez a rohadék? Ha már meg kell halni, ne legyen az ember dögszagú. Szakadjon szét ripityára, akna, vagy ilyesmi. Bomba. De ne büdösödjön. Nem tudta volna elviselni, hogy rátalál valaki, miközben ő büdösödik. Inkább egy szívlövés, vagy egy lyuk a homlokon, hogy egyben maradjon a cucc. Beburkolják zászlóba, fel az ágyútalpra, zene, minden, és a hangosbemondóban kezdik sorolni, hogy milyen ütközeteket nyert meg. Katonai méltatás, mert nélküle az egész hadművelet uborka lett volna, sőt az egész keleti front. Legjobb lesz a tengerészgyalogos, kék árnyalatban. A víz is kék. Ennyi elég is a vízből, csak a hatás miatt. A kékes árnyalatok a legjobbak a tévében. Kiáll a tömeg elé, megfogja a szónoki mikrofonos francot, és odanéz Clintonra, aki egész nap dörgölőzött hozzá, mert nagyon jól tudta, hogy nélküle itt nem rúg fociba. Nézi vagy százmillió ember, plusz az interneten keresztül a többi, még az anyja is. Küld neki egy Ferrarit az attaséval. Abból már csináltak női kocsit is, pink színűt bézs üléssel. Rá egy kis tengerészgyalogos zászlót, oldalt, hogy tudja azért, mi újság van Kenyában.

Fájt ez a rohadt fog, és rémülten vette észre, hogy a jobb oldalon is mozog egy, tehát összesen három. Mindig utálta a hármas számot, a suliban is hármas volt mindenből, csak hogy még jobban megutáltassák vele az egészet. Igyekezett halkan becsukni az ajtót, mert tudta, hogy az anyja fülel. Nem volt neki más dolga, csak az, hogy a másik mit csinál. Diszkréten nem hagyni élni. El kéne menni innen, de hová? Mondjuk Ausztráliába, az jó messze van, de ott nem lesz háború, az egy lusta nép, elég nekik a kenguru meg a birka. Annyi katonájuk van, amennyi a tévébe kell. A Fidzsi-szigetek már jobb, ott éppen egy erős kéz kellene. Asszonyokra bízni ennyi szigetet… Asszonyokra a főzést lehet bízni, meg a szexipar támogatását, mert oda mindig kell az utánpótlás. Persze mindenki a szexiparból sem élhet, akkor ki főzne? Zabálni pedig kell.

Be kell nézni Budakalászra, gondolta, a Mikushoz. Mikus igazi szemét rabló volt, huszonöt százalékkal drágábban adott mindent, viszont volt is mindene. Mindenért mindent, ez volt az elve, és bejött neki. A zuglói autósboltban olcsóbb volt minden, de ha oda bement az ember, elfüstölt ennyi benzint. Plusz az idő. Az még hagyján, de a benzint meg kellett venni vagy a MOL-nál vagy a JET-nél, tehát valahol. Mikus ezt szépen kiszámította és rátette az árakra, mint más az áfát. Választhatott az ember, vagy Mikus, vagy a benzin, és hát általában Mikust választotta, mégis közelebb volt. A rohadék. Persze ő is ezt csinálta volna, ha csinálja. Ezért nem csinálta.

De ugyanez volt mindenhol, a közértben és a zöldségesnél is, ezért akart Nissan Micrát az anyja, mert kiszámította, hogy ha beljebb jár vásárolni, nyolc év alatt megspórolja a fele kocsi árát. Ezekről a dolgokról mondjuk jobb volt nem beszélni, de hát ki beszél az őseiről? Legjobb lett volna eltűnni a francba, mint Makkos, aki tizennyolc éves korára lakást kapott, igaz, ilyen oszlopos szart, egy avítt csonttároló volt ez, még a húszas években épült, jó, akkor menő lehetett, de emésztőgödör volt és hasonlók. Viszont elég jó hely különben, nyugodt környék, és ötszáz méterről látni lehetett, hogy jön valaki, vagy nem jön. Addig volt nyerő Makkos, amíg nem lehetett füvet kapni a dizsiben. Most inkább a tablettákkal operált, mert kezdett félni, ehhez viszont le kellett neki törölni Hamzsát a térképről. Elég piszkos módszert választott, ugyanis feljelentette: kétszer is bevitték a Hamzsát, de kieresztették, mert nem volt elég bizonyíték. Ami rosszabb, sör se volt a diszkóban, csak üveges, amit a közértből kellett hozni, a dobozos viszont olyan drága volt a közértben, hogy nem érte meg.

Gábor is a dobozost szerette, sőt kizárólag azt. Mégis más. Az ember kinyitja, és pattan, mint a filmeken. És menő. Ez a kurva Hamzsa pedig, ahogy elkezdték zaklatni a tabletták miatt, összejött valami vegyész sráccal, és megfúrták a dobozokat. Hogy csinálták, nem lehetett tudni, de tény, hogy akkorát durrant, mint egy petárda. Nagyon tetszett mindenkinek. Amíg el nem lopják a szabadalmat, biztos pénz lesz, úgyhogy Hamzsa is kezdett leszokni a veszélyesebb dolgokról. Túl kockázatos lett, a sör meg nem. Így Makkos még jót is tett vele, hogy feldobta, Hamzsa persze nem így fogta fel. Az a fajta kőbányai csibész volt, aki évekig vár, ha kell, és akkor áll bosszút. Lassan kialakult a piac. Kisebb tételekkel mindenki csencselt, de Makkosé maradt az igazi terep.

Na egy percig nem fájt, abbahagyta a rohadt. Menj innen a fenébe, mondta a fájdalomnak, és jódlizott az ujjaival, mint kiskorában. Látott egy filmet, ahol jódliztak, erre elkezdett vibrálni az ujjaival, és akkor mondta rá az anyja: Nézd, jódlizik!… Roppant eredeti gyerek volt, hosszúra hagyták a haját, volt is ilyen képe, ahogy a háromkerekű biciklijén ül. Aranykeretben lógott a szoba sarkában, de ahányszor ránézett, csak a haját látta. Ilyen szarságot, hát hová lett? A piszok japánoknak milyen erős hajuk van. Legalább krómozták volna le, ha nincs más anyaguk a lökhárítóhoz. Nikkelük csak van. De egyszer mintha mondta volna Pali bácsi, a földrajztanáruk, hogy semmijük sincs. Haluk van a tengerből, só meg rák. Hát abból nem lehet autót csinálni. Az a baj, hogy ezek vannak a legtöbben, a ferdeszeműek. A rohadt Ying nem átverte? Gyanús volt persze mindjárt, mert tíz ecstasyt adott négyezer-hétszázért, aztán otthon derült ki, hogy C-vitamin, még rá is volt írva, ilyen pofátlanságot! Még elmondani se lehetett, ha nem akarta az ember, hogy ezen röhögjön az egész város.

Ying ezt nagyon jól tudta. Bele volt kalkulálva, hogy ez az ürge nemcsak hülye, akit ilyen egyszerű trükkel át lehet vágni, de gyáva szar is, aki kussolni fog. Jobb volt lenyelni, tényleg, egyfelől, mert Ying csak havonta jött, másfelől ő egy igazi maffiához tartozott, és ezekkel jobb nem balhézni. Pisztolyuk volt, minden franc, bár azt mondják, nem szeretnek lövöldözni. Selyemzsinór hátulról, vagy kés. A csendes dolgokat szeretik. Csendes Don. Várj csak, rohadt, gondolta. Először az jutott az eszébe, hogy elgázolja. Nekinyomni egy villanydúcnak, hogy kidőljön a bele. Nézni közben a dülledt szemét. A ferdeszeműek a legrondábbak, ha kijön a belük. Akkor látszik, milyen gyávák, ahogy a BOXER című filmben volt, és olyan közelről mutatták, hogy azt hitte, beesik a kávéspoharába a fickó szeme, persze valami üveggolyós trükk volt, de akkor is. Pont kávézott, és odébb kapta a poharát, tényleg.

Na gyerünk, amíg a muternek eszébe nem jut a kaja. Meghitt közös reggeli, diszkrét duma: Jól aludtál? Jól. Te is jól, szívem? – Ez a fater. Ő is, persze. És te? Én is – mondja végül a muter, persze mindenki tudja, hogy hazudik. Negyvenhat éves, és ebből életének az első hat évében állítólag jól aludt. Azóta nem. Vajon tényleg emlékszik rá? Családi tűzhelynél az ember csak hazudik. Hol itt a tűzhely, a gázrezsó? Vagy a Gorenje? Nem tudnak leszokni a hülye lágy tojásról. Egy időben azt mondták, ettől jobban feláll. El is hitte pár hónapig, és mindig otthon reggelizett, sőt megette a faterét is. Nagyon hálás volt érte az öreg, mert ő már húsz éve utálta. De csak nem állt fel. Nyilván attól a dumától, ami a reggeli alatt volt köretnek. Hogy miért nem aludt a muter. Állítólag egy néger negyven éve nem aludt. Várta, mi lesz az anyjával, már beérte lassan a négert.

Ezzel sajnos még nem értek véget a viszontagságok. Már amikor kivette a kazettát a Hondából, érezte, milyen meleg van a kocsiban. Most, amikor beült, még jobban érezte. Negyven fok, a hőmérő mutatta, amit háromezer forintért vett Mikustól a műszerfalra. Eleve tehettek volna hőmérőt a kocsiba, ha már klímaberendezést nem tettek, ami ma már elvárható egy civilizált kocsiban. Külön kellett venni ezt a vacakot, jó, volt benne egy kiegyensúlyozott iránytű is, teljesen használhatatlan egyébként: néha körbejárt, néha állt, mint a cövek, mert aki csinálta, nem gondolt rá, hogy a karosszéria általában vasból van. Ami érdekes: ha állt a kocsi, megállt az iránytű is. Ahogy megindult vele az ember, ő is nekilódult, és pörgött, mint az őrület, különösen a kanyarokban. Gábor ugyan nem bánta, úgysem érdekelte az égtáj. Mindegy, hogy merre megy az ember, északra vagy északnyugatra, egyáltalán nem zavarta, sőt a végén még élvezte is. Hadd pörögjön. A csajoknak meg pláne tetszett, mindegyik megkérdezte eddig, hogy mi ez, ő meg azt mondta, a potenciamérő! Nagy röhögés, minden, úgyhogy ez a forgó szakramentom bejött végül. A hőmérője pontos volt. Késett négy fokot, de olyan pontosan, hogy számítani lehetett rá. Így mutatott most harminchat fokot, tehát negyven volt. Kicsit meglepő. Éjszaka nem volt ennyi.

Akkor látta, hogy bekapcsolva hagyta a fűtést, a slusszkulcs meg garázsállásban maradt. Ezek a hülye japánok nem gondoltak arra, hogy garázsállásban felejti az ember, és fűt egész éjszaka. Semmi biztonsági kapcsoló, vagy valami. Garázsmenet és fűt. Kezdődtek a viszontagságok. Folytatódtak. Be akarta indítani a motort, az önindító: EEE!… Nem volt áram. A rohadt fűtés leszívta az akkut végleg. Ilyet még nem csinált a piszok Honda. Akkor határozta el, hogy eladja a francba, és soha többet nem ül japán autóba. Toyota is törölve, amerikai kocsit kell venni, az megbízható. Kicsit többet zabál, de megbízható. Beül az ember, és nem kell ilyenekkel szembenézni. Mi lett volna, ha siet? Mikus ugyan nem futott el a boltjával, de mi lett volna, ha máshová megy, időre, mint tavaly, amikor pont kilencre kellett a postához érni, átvenni az üzenetet Yingtől? Ezen múlt egy karton LSD-bélyeg, mert Ying nem várt egy percet se, meg is mondta: Pantasan! Pantasan kilendz! Pantasan ott volt, tényleg. Kis pedáns, a maffiában így szokás, ott nincs késés, csak pantasan. Aki nem pantasan, kilyukasztják. De valószínűleg elkésett valahonnan mégis, mert négy hónapja nem látta senki.

Vissza kellett menni a házba, telefonálni a szerelőnek: ígért neki ötszáz forintot, ha azonnal jön. Nem szúrhatta el az egész napot. Jött is Pataki az öreg Fordjával. Szerelő létére nem röstellt tízéves Forddal járni, és azt mondta, hogy elégedett vele! Vannak ilyen elvarázsolt manusok. Felállt szépen a muter pázsitjára fél kerékkel, aki már a verandáról kukkolt, hogy mi van, mellette az apja, édes kettesben. Amit ezek együtt tudtak csinálni, elbűvölő volt, tényleg. Tulajdonképpen egymáshoz illettek így állva: fél fej különbség, ahogy kell, mind a ketten nyugdíjas otthonkában, mert a fater is varrt egyet magának uniszexben. Valami magyar filmben látta, hogy ilyenben járnak a vagány szobrászok vagy kicsodák, erre megvarrta rózsaszínű frottírból, válltöméssel, röhögni kellett tényleg, hozzá az élesre vasalt farmer utánzatú pantalló szálkás anyagból, óriási seggel, ami a húszas években volt divatos. És ebből akart pénzt csinálni.

Mi az? Mi van?… – ennyi volt a szókincse általában. Negédesen intett neki, mint Mel Gibson a halottaknak, erre megint beindult a foga, még Patakihoz se volt kedve szólni, csak intett, hogy ott van. A Honda. Azért volt szerelő, hogy megtalálja, mi van vele, nem? Pataki ránézett, elfordította a slusszkulcsot, és mindjárt látta, mi újság. Kivette a Fordból az akkut, amit hozott, mert mindig hozott, ha ide jött, akkor is, amikor hazaindult a fater az utcáról önindítóval. Gondolta, csak húsz méter. Pataki már hozta is az akkut, berakta, aztán elhúzták a kocsit a szervizig, önindító-csere, mert szanaszét ment, ugye az nem közlekedésre való. Puff, egy ötvenes. Ha tizenkilenc segédmunkást fogadott volna, hogy ölben bevigyék a Mazdát a garázsba, az is kevesebbe került volna.

Pataki szépen kicserélte a Honda akkuját, megkapta a kétezret, és eltűnt. Faterék még mindig a verandán, na jobb volt eltűnni tényleg. Negédes. Mel Gibson, az egy jó fej, minden főfegyverhez ért, még a tankágyúhoz is. Így kezdődött ez a nap. Nap ez, vagy rémálom? Negédesen közepes. Na végre, abbahagyta! Most mi legyen: lökhárító vagy fogorvos? Lökhárító. Abbahagyta. Lehet, hogy el se kezdi többet, majd este a diszkóban.

Hátranyúlt egy doboz sörért: ez volt az utolsó. Csak úgy odadobta őket a hátsó ülésre, és nem bánta, ha legurulnak – ebben azért volt egy kis finomság. Finomabb stílus. Akit felszedett, ugye talált valamit a lába alatt. Ahogy erre reagált, az érdekes volt. Sokat el is árult az illetőről, például: Jaj, mi ez? – akkor kispolgár, vagy egyszerűen felvette és megitta, az bunkó. Úgy gondolta, neki van odakészítve a padlóra. És ilyen volt a legtöbb. Van aztán, aki örül neki, mondjuk a dobozos sörnek mindenki örül, Jaj, de frankó, figyelj, adsz egyet?… Na ezt szerette. Azért van ott! – ezt szokta rá mondani, és akkor ő volt a menő pár kilométerig. Addigra általában hazaértek.

Frankó sör volt, akkorát durrant, hogy kirepült a kupakja az ablakon. A habot is kinyomta a gáz, ráfolyt a csuklójára. Valami kis színvonalat adott az életnek, az ember nyalogathatta, és közben lehetett hülyülni. Vagy például kidobta az ablakon, ami az ő ötlete volt. Aki szembejött, az kapkodott egy kicsit persze, hogy mi ez, ufó?!… De már az is sokat elárult a másik kocsi vezetőjéről, hogy mit csinál. A magyar autós dudál, mert ehhez van tehetsége. Egyszer kipöccintett egy dobozt a város szélén, ahol a kurvák álltak, a benzinkút előtt, de nem volt szerencséje, kifogott két cigánylányt. Megjegyezték a kocsit, és amikor visszafelé jött, visszadobták a dobozt. Csak előbb megtöltötték homokkal. Ez a szélvédőjébe került, pontosan húszezer forintba. Nem avatta be a fatert, annyit mondott csak, hogy felvágódott egy kő. Apja megnézte a lyukat, elég nagy kő lehetett, mondta. Megszokta már, jobb, ha nem firtatja a fia dolgait.

Ezért most nem csinált semmit a benzinkútnál, pedig ott álltak a kurvák, szám szerint négy. Amúgy egyszer kipróbálta volna, ha lát köztük olyat, akiben, ha rejtve is, de lett volna valami fantázia. Kurvával még nem kefélt, mert volt benne egy kis fenntartás, nem anyagi téren, inkább az AIDS miatt, meg azért, mert attól félt, hogy elpofázzák a dolgot. Ezek ilyenek. Esetleg nem jön össze a dolog, és megvan a téma.

Kiért a tizenegyes útra, erre rádudál egy Ford vezetője, valami vén kecske, ősz hajú. Nem tudott előzni, mert a belső sávban is mentek. Azért se ment gyorsabban, sőt lassított, mire a fordos ismét rádudált. Azt hitte, a Honda nem tud nyolcvannal menni. Erre még jobban lassított, már negyvennel mentek. A manus hátul őrjöngött. Végre felszabadult a belső sáv, erre odapattant mellé, mutogatott, ordított. Gábor szépen meghallgatta. Negédes. Leeresztette az ablakot, és intett neki, hogy nem hallja, mit mond. Erre a fordos is leeresztette az ablakát, felvágott, hogy elektromos ablakemelője van, hát már a vécéajtón is az volt, de azért ő nagy akart lenni vele. Gábor csak erre várt: odavágta a sörös dobozt. Volt még benne, de nem sajnálta. Marha jó dobás volt, és pont úgy esett az ülésre, hogy kijött a hab is. A télapó zöld lett, de kénytelen volt eltűnni onnan, mert már neki is dudáltak. Gábor rámosolygott, negédesen, mint Mel Gibson. Marha jól áll ahhoz a vad pofájához. Kicsit dudáltak hátul, nem baj. Beállt megint a télapó elé, és kezdett lassítani. Látta a visszapillantó tükörben, hogy nyakig áll a féken, a kocsiját azért nem akarta összetörni. Az előbb zöld volt, most meg lila. Jól van, Csucsi, gondolta. Felőlem ott kapsz agyvérzést, ahol akarsz. Elöl-hátul dudált már mindenki. Egy elkezdi, a többi is csinálja. Nyomjátok csak, gondolta. Ezek akarnak az Európai Unióba menni. Ez itt a közmorál. Végre jött egy kamionos, az rendet csinált: őt nem érdekelte, kinek kivel volt nézeteltérése, lenyomta őket a francba. A télapó hátul végképp idegbajt kapott, Gábor pedig, hogy még jobban dühítse, hirtelen letért a budakalászi útra. Az öreg hátul kénytelen volt továbbmenni, de látszott rajta, hogy ezer a vérnyomása. Egész jó balhé volt a végén, kicsit feloldotta ezt a reggeli unalmat.

Fél tizenkettő volt már, de nem fájt a foga, így nem érdekelte. Szeretett itt furikázni. Egyszer felszedett egy stoppos lányt is, aki azt mondta, csak Budakalászra megy. Marha jó cuccot viselt, fehér garbót, fehér nadrággal és fehér papuccsal. De nem volt vele szerencséje: lengyelpiaci Rexonát használt, rá annak a tetejére, hogy nem mosakodott. Gábor már a Rexonától gyomorgörcsöt kapott. Éppen elszánta magát, hogy kidobja, amikor megszólalt, hogy ki akar szállni. A kanyar után ő is kiszállt, hogy hányjon egyet, de nem sikerült, pedig azt hitte, tutira megy. Kinyitotta a kocsi összes ajtaját, és úgy hagyta vagy negyedóráig, mégse ment ki a szag. Majdnem egy hétig nem autózott emiatt, és elhatározta, hogy soha többet nem vesz fel fehérruhás lányokat.

Na így hátulról beállt szépen az autósbolt elé. Terjeszkedett Mikus, már a járdát is telerakta lökhárítókkal és dísztárcsákkal, ezeknek nikkelezett állványa volt. Mondjuk jól nézett ki, csak járni nem lehetett tőle, de az őt nem érdekelte. Rámenős volt Mikus, jól csinálta. Ha nem tudott valaki továbbmenni a bolt előtt, mit tehetett? Bement, már csak azért is, hogy kikerülje az úttorlaszt, és máris vége volt, mert Mikusnál mindent lehetett kapni, még tablettát is, persze nem ezzel kezdte. De páran tudták. Épp telefonált, de Gábort ez nem izgatta, közbekiabált, hogy van-e lökhárító. Mikus mindig telefonált, nem lehetett kivárni. Mesés telefonszámlája lehetett.

– Mi van, Gabikám? – mondta. Azt se lehetett tudni, kihez szól. – Nem, a hatvankettes, hatvankettő per bé. A hátsó futóműhöz!

– Nem! – mondta Gábor. – Lökhárító, Honda Civic!

– Bé, mint Bertalan! Civic nincsen. Nyugodt legyél, bé, mondom! Eljössz két óra magasságában a telepre. Nem ide, a telepre, nem fogom idecipelni, negyven kiló! Telepre a Füleshez. Megnyomtak, Gabikám? – fordult felé. – Nem? Hát mi van, rozsda? Ezért akarod kicserélni, ne hülyéskedj, mekkora rozsda? Jó, Fülesnél, zwei Uhr! Hülye állat, ilyen erőszakos barmot még nem láttál, mindig délben hív, a levesembe tenyerel. Nem kell egy kis repülő bogyó? Most hozták, de ezerért, ez majdnem dupla. Na mutasd azt a szart!

Kimentek a bolt elé, megnézte a Honda lökhárítóját.

– Ez mi rajta? – kérdezte.

– Sár – mondta Gábor.

– Sár, az finom. Szedd le akkor. Jövő héten lesz füvem is, Puerto Ricóból. Ha érdekel. Ennek semmi mellékhatása nincs, sőt marha jól alszik tőle az ember, mintha elföldelnék, csak a keresztet kell benyomni fejnél. Ez neked rozsda, Pubi? Hol itt a rozsda, na várjál!

Visszament a boltba, hozott egy krómtisztító sprayt, és ráfújt a pöttyre.

– Látod? – mondta. El nem tűnt, de beszürkült. – Hazamész és letörlöd, addig hagyd, hadd zabálja. Otthon letörlöd, oké? Ronggyal. Ha még mindig zavar, akkor befújod ezzel, százhúsz forint! – Gábor kezébe nyomott egy akrilán sprayt. Legalább százféle spray volt a polcokon, egy egész fal tele volt velük, tényleg, mint egy Walt Disney-filmben. – Na és ehhez mit szólsz? Ezt itt megnyomod, akkor kidobja a cigarettát. Ha ezt is megnyomod, kivágja egészen a hátsó ülésig, de akkor ne nyomd meg a piros gombot, hogy ne gyújtsa meg, érted, mert elégtek, mint a matrac, vilcső? Ezernégyszáz, ha kell, nem muszáj elvinned, ez az egy van, és megőrülnek érte, nyolcat eladtam reggel óta.

– Jól van – mondta Gábor.

– Ezerhatszázhúsz akkor, otthon kicsit befújod, ha ki akarsz szúrni anyáddal, a teflonsütőt is befújhatod vele, nem fogja észrevenni, mert olyan diszkrét. Akkor veszi észre, amikor már lejött a teflon, ez a hülye Paganel csinálta a múltkor, itt mesélte röhögve, te, azzal ne barátkozz, mert a sittre kerülsz. Az már nem vagányság, amit csinál, ahogy levágta a haját, tudod, rásüt a nap a fejére, és bepállott az agya. Amit meghagyott a ragasztó. Ilyen dizsi-figurákkal nem foglalkozol, mi?

– Nem – mondta ő.

– Azért. Fater megvan? Akkor még nem örökölsz, mi? – Nem nagyon lehetett szóhoz jutni Mikusnál, nyelvzseni volt, azt mondják, tud franciául, japánul és törökül is, még kamionos korából. Káromkodni tíz nyelven. Az ember ránézett, és el tudta képzelni. Olyan volt, mint a Jasszer Arafat, csak kendő nélkül, volt is, aki úgy hívta. Ha látta volna valaki a Jasszert kendő nélkül, biztos azt mondja rá: nézd, a Mikus!

Fizetett, de forgolódott még közben.

– Ezt nézed? – kérdezte Mikus. Közben már negyedórája csöngött a telefon, de mutatta, milyen fontos neki a vevője, és nem törődött mással. – Szerencsepatkó, azt hitted, mi? Na idenézz! Ezt megnyomod itt, de vigyázz, hogy előre álljon a szarva, mert nem lesz szerencséd. Gáz van benne, önvédelmi cucc. Ha így fogod, akkor bokszer. Nem műanyag, és csak kétezer, akkor háromezer-ötszázhúsz, a fújást nem számítjuk, haverok vagyunk. Otthon letörlöd, és kész.

Gábor ismét fizetett, és beült végre a Hondába, de nem volt túlságosan elégedett. Fene egye meg, gondolta. Meg kéne nézni Zuglóban, a Ferikénél. Nem maradhat így.

– Van egy söröd? – kérdezte Mikus, miközben telefonált az ajtóban. – De nem durranós, te vigyázz, abban valami szar van, ami kinyírja a fogakat! A sprayvel vigyázz, kipróbáltuk egy nyúlon, három napig nem evett, és még mindig csipás! Rohadt egy szer, és annyi van benne, hogy egy elefánt is feldobja tőle a talpát!

Kili megállt a KOLBÁSZ CENTERnél, ahol már csak sört és üdítőitalt árult a Ménesi, aki kereskedelmi forradalmár volt a városban. A KOLBÁSZ CENTER hullámpala bódéban egy gázrezsó meg egy virágpolcból átalakított asztal állt. Itt határozta el Ménesi, hogy harminc forintért adja majd a kolbászt. Hurkáról akkor még nem volt szó, ez később került fel a táblára, és így lett aztán KOLBÁSZ–HURKA CENTER.

Csakhogy két riválisa is volt: egyik a Bíró-féle SNACK & LÖKHÁRÍTÓ a HÉV-nél, másik a HÚS & VAS a Piac téren. Itt nem vasat árultak a kolbász mellé, Vas a tulajdonos neve volt úgy, mint Farkas a Suzukiban. Nos, ezek mindketten hatvanért árulták a kolbászt, és már induláskor figyelmeztették a Ménesit, hogy rosszul számol, nem csak azért, mert a Temető utcában nulla lesz a forgalma, hanem azért is, mert a harminc forint alig duplája az önköltségi árnak, az ő áruknak viszont csak a fele. Ménesi azonban nem hallgatott rájuk, megelégedett volna a harminc forintos haszonnal, mellesleg arra számított, hogy hozzá fognak jönni kolbászért, nem a Vashoz, és még kevésbé a SNACKbe, amelynek a másik fele autóalkatrész-bolt volt, így lett SNACK & LÖKHÁRÍTÓ. Ha kedveli valaki a geometriát: a három bolt majdnem pontosan egyenlő oldalú háromszöget zárt volna be a térképen, a háromszög minden oldala egy kilométer. Az lett volna tehát a kérdés, hogy eljönnek-e az emberek a piacról és a HÉV-től az ötven százalékos kedvezményért?

A HÚS & VAS és a SNACK & LÖKHÁRÍTÓ azonban kartellbe tömörült. Épp eléggé utálták egymást ahhoz, hogy eltűrjenek egy harmadikat is. A Kartell egyik hétfő éjszaka összetörte a KOLBÁSZ CENTER pultját, így Ménesinek el kellett hoznia a másik virágpolcot is az anyja házából, hogy újat csináljon. Alig készült el, a Kartell ismét összetörte, de ezúttal kedd éjszaka. Még a tábláját is leverték. Ménesi dühében írta fel az új táblára a hurkát, mert makacs ember volt. A kolbászt pedig leszállította 29,50-re, és várta, mi lesz. Közben vásárolt egy gázpisztolyt, és párszor ott aludt a bódéban, amiről persze tudott a Kartell, nem úgy, mint a rendőrség, nevezetesen Zárcsik Ottó, ugyanis az ő körzete volt ez. Zárcsik Ottót Sírbontónak csúfolták, mert amikor meghalt a felesége, mindennap kiment a temetőbe, de nem volt kapája, csak ásója. Ahogy meglátták az ásóval, híre ment, hogy behangyásodott Zárcsik, ki akarja ásni az asszonyt, aminek semmi alapja se volt, a név azonban rajta maradt. Ilyenek az emberek.

A második Kartell-akció után Sírbontó behajolt éjfélkor a KOLBÁSZ CENTER pultja felett – Ménesi majdnem pofon lőtte. Nem értesítették, hogy aktivizálta magát a rendőrség, Zárcsik pedig nappal szokott benézni hozzá, mert szerette a kolbászt, és tudta, hogy nem kell érte fizetni. Ménesi dühös volt, egyfelől mert felébresztették, másfelől azért, mert arra gondolt, hogy ez a rohadék ezentúl éjjel is ide jár majd zabálni. Azért megsütött neki egy kisebb kolbászvéget, Zárcsik megette, és közben kölcsönösen biztosították egymást, mennyire utálják a HÚS & VASat meg a SNACK & LÖKHÁRÍTÓt, ami persze csak Ménesi részéről volt igaz, Zárcsik ugyanis hozzájuk is bejárt kolbászért, persze csak nappal.

A Kartell ezután úgy döntött, hogy egyelőre nem támadnak tettlegesen, inkább szakmai téren próbálnak csinálni valamit. Ennek az volt a lényege, hogy elhíresztelték: azért adja olcsóbban Ménesi a kolbászt, mert döghúsból van. Ez aztán hatott, még a helyi Szív Újság is írt róla, igaz, csak kérdőjellel. Kérdőjel volt a döghús mögött, mert így nem lehetett beperelni őket becsületsértésért. Ménesi helyreigazítást követelt, mire a Solt nevű szerkesztő megkérdezte, mire gondol konkrétan, mert személyesen intézte a dolgot. Ménesi követelte, igazítsák helyre, hogy megkérdőjelezték a tisztességét. Solt beleegyezett, és leközölték a döghúst megint, de kérdőjel nélkül. Ménesi ezután polgári peres eljárást indított a Szív Újság, a HÚS & VAS és a SNACK & LÖKHÁRÍTÓ ellen. A pert azért nem veszítette el, mert két éve állt már a bíróságon. Az ügyvédet viszont ki kellett fizetni, így ami pénze maradt a bódé újjáépítése után, azt is elvitte az ördög, röviden: tönkrement. Nincs az a helyi KOLBÁSZ CENTER, amelyik kibírta volna, hogy kétszer ledöghúsozzák a Szív Újságban. Ménesi ÜDÍTŐITAL CENTER néven indította újra a hullámpala bódét, így csak a HURKA–KOLBÁSZt kellett átfesteni a táblán. Ezek után annyi dolga volt, hogy várta, mi lesz.

Kili vett egy sört meg egy kólát. A sört megitta, a kólásüveget zsebre tette, és elindul a posta felé, ahol Kerekes állt ördögruhában a park mellett. Mondták neki, hogy mozogjon kicsit, de ő csak állt. Már az iskolában ilyen volt, különösen számtanórán; mindenki azt hitte, emészt a tábla előtt, aztán fogta a krétát, és felírta a végeredményt. Nyolcadikban megnyerte az országos matematikaversenyt, így mindjárt felvették a gimnáziumba, ahol az első évben ismét nyert valamit, és azt jósolták, sokra viszi még. Csak aztán kórházba került az anyja, akinek már egy ép darabja nem volt, annyi helyen operálták. Kerekes elment dolgozni a vasboltba, onnan a közértbe, onnan megint a vasboltba, és ott is maradt, amíg csődbe nem ment a vasbolt. Végül az ördögruhánál kötött ki, amit már a vasbolt mellett is viselt nyáron, másodállásban. Most főállásban viselte, de ugyanannyi fizetésért, amennyiben még a vasboltos időkben megállapodott Vencellel, a Belzebub Csárda tulajdonosával. Ha nem tetszett neki, mehetett a fenébe. Nem tetszett, de maradt mégis a Mária téren.

– Hogy vagy? – kérdezte Kili, ahogy megállt mellette.

– A kurva anyját – felelte Kerekes, de hátrafelé, ugyanis dohányzott, az ördögruhán viszont csak a két szeménél vágtak lyukat, a cigarettát pedig nem a szemével szívja az ember. Kerekes ezért kifúrta hátul a maszkot, és megfordult az ördögruhában. Senki se vette észre: kicsit holdkórosan integetett, és ha megszólalt, olyan volt, mintha a sírból jött volna a hangja. A turistáknak így is tetszett, röhögtek és integettek, Kerekes pedig dohányozhatott, az ördög tarkóján szállt fel a füst. Ez is tetszett a turistáknak, volt, aki visszajött a parkolóról, hogy lefényképezze. A vulkanikus ördög képe eljutott Németországba, Amerikába, Ausztráliába, Japánba, Franciaországba, Hollandiába és Angliába. Kerekest ebből az egészből az érdekelte, hogy nem kellett őket nézni legalább, a füstért pedig kialkudott egy százast Venceltől, mint reklámpénzt, ez kiadta a felét annak, amit elfüstölt. A legutolsó tüdőszűrésen azt mondta neki az orvosnő, hogy belül már kormosabb, mint kívül, mert ő is tudta, mit csinál a Mária téren.

– Hát te? – kérdezte. Kili közben megkerülte, mert nem szívesen beszélt Kerekes hátához.

– Ugyanúgy – mondta. Miután így megbeszélték a dolgot, Kili szemügyre vette a földre dobált csikkeket, Kerekes pedig a motort, amit mérhetetlenül irigyelt, nem is úgy, mint vagyontárgyat: a szabadság jelképe volt számára. Több ezerszer látta, de neki már minden felüdülésnek számított a németek és a harmincöt fok meleg után, ami az ördögruhában volt. Legalább ne plüssből varrták volna, de Vencel ragaszkodott hozzá, hogy szőrös legyen.

Kili odaadta neki a kólát, Kerekes éppen érte nyúlt hátrafelé, mint egy polip, amikor lefényképezte őket egy német turista a kocsi ablakából.

– Kösz – mondta.

Kili visszaült a motorra, és elindult Apostolkőre, ahová nem kívánkozott. A fatelepen még volt valami esélye, hogy munkát talál. Itt dolgozott az apja az utolsó tíz évben, ismerték az öreget. Ismerték, de nem szerették. Egy fatelepen viszont mindig akad munka, mindjárt oda kellett volna menni reggel. Befordult a Temető útra.

Már a kanyarból látta Bakos járőrkocsiját, a rendőrök bent voltak a presszóban. Tudta, hogy nem lett baja Iduskának, nem ütött akkorát. Valami szokatlan fáradtságot érzett. Ilyen lehet, amikor öreg az ember, gondolta. Csodálkozott kicsit, mert sose gondolt ilyesmire. Saját magával foglalkozik az ember a legkevesebbet, mert nem ér rá. Ült a motoron, cibálta haját a szél. Amint felvette a bukósisakot, mintha egy másik világba bújt volna, ahol csak ő volt, mint strucc feje a homokban. Ugyanezt csinálják a kábítószeresek is, csak drágábban. Javasolni kellene a bukósisakot.

Messziről hallotta már a fatelepen visító gatter hangját. Öreg gép volt, legalább százéves, ezért teljesítményének a nyolcvan százalékával visított, és csak húsz százalékkal fűrészelt. Boda bácsi megkente minden reggel, aztán megtörölte a kezét egy rongyba. Beosztotta a törlőrongyot, mert őt még arra tanították, hogy ami van, azt meg kell becsülni. Így a keze se lett tisztább és a rongy sem olajosabb. A gép viszont ragyogott. Akármilyen döglött volt is, bármilyen vén, a pofáját meg lehetett nézni, és ez volt az öreg legnagyobb büszkesége. Még egy másik is volt, a szökőkútja a kertjében, amit ő fabrikált a kertészettől kidobott csövekből és egy autó olajpumpájából. Körberakta kövekkel, az összes madár oda járt a környékről inni. De a gatter volt a nagyobb büszkesége mégis, már csak a mérete miatt is. Úgy gondozta, ahogy a gyerekét gondozta volna, akit tizennégy éves korában elgázolt egy busz. Azt mondták, hogy ő volt a hibás, mert csaklizott a biciklivel. Boda bácsi tíz évet öregedett abban az évben, de kibírta valahogy, és most már nem érdekelte más, csak a gatter meg a szökőkút.

Tudták róla a munkatársai, így amikor eladták a telepet egy svédnek, remélték, hogy minden simán fog menni, kivéve az öreg ügyét. Rábeszélték, menjen nyugdíjba, ott a szökőkút, a nagy kert. A felesége, akinek rángatózott a szemhéja, azt mondta, sose volt még ilyen szekáns. Könyörgött, vegyék vissza. A svéd nem is figyelt másra, csak az asszony szemére. Megengedte az öregnek, hogy bejárjon délelőtt. Eddig is bejárt, de csak délután. Eleinte még fizettek is érte valamit, de aztán a svéd megunta, mert egyre rosszabb fát kaptak az erdészettől és egyre rosszabbul ment a bolt. Eddig ugye az erdészeté volt a telep, és érdekükben állt, hogy jó fa kerüljön ide, de most, hogy a svéd megvette, úgy gondolták, csináljon, amit tud. Miért pont Magyarországra kellett neki jönni fűrészelni? Ha mindenáron tönkre akart menni, otthon is tönkremehetett volna.

Az első év végén bedöglött a kis gatter, pedig az csak húszéves volt, maradt ez a vén madzagos. Azért hívták madzagosnak, mert egy szíj hajtotta, amiben több volt már a madzag, mint a szíj. Érdekes, hogy mindenki szépnek tartotta mégis, kivéve a svédet: őt csak az érdekelte, hogy fűrészeljen, és ezért megengedte, hogy délután is bejárjon az öreg, de nem ígért pénzt a feleségének, és amit nem ígért meg, azt be is tartotta. Úgyhogy az öreg a második nyugdíjas évében már semmit se kapott. A felesége nem győzött hálálkodni ezért. Sütött egy tál krumplis pogácsát a svédnek, de nem volt itt, amikor elhozta, így megették a többiek, és megígérték, hogy elmondják majd neki, milyen jó volt. Boda bácsi megelégedett volna annyival, ha hoznak végre egy koronás anyát a vonórúdra. Három hónapja kérte, mindennap kétszer. Erre beállít a kis Farkas, és azt kérdezi, hogy van?! Alig volt nyolcéves, már eljött az apjával a széldeszkáért, majd meggebedtek, mire kirángatták a sárból.

– Megvagyunk, fiam – mondta. Mennyire hasonlít az apjára, gondolta.

Kili gyönyörködve nézte a gattert. Nem szólt, de az öreg látta, és nagyon jólesett neki.

– Nem hoznak egy kurva csavart, nézd, hogy néz ki! – morogta.

– Hozok én – mondta Kili.

Az öreg kicsit meglepődött. Nem sok dolog volt már, amin meg tudott lepődni, de ezen igen. Nem tudta, hogy Kili apja hazahordta a rögzítőcsavarokat. Akkoriban minden évben kicserélték; kicsit vásottak voltak, de a legrosszabb is jobb, mint ez.

– Aztán honnan hozol? – kérdezte az öreg gyanakodva. Annyiszor átvágták már életében, hogy mindenre gyanakodott. Kiölték belőle a nem gyanakvást.

– Bízza rám! Munka van-e, Boda bácsi?

– Van hát. Pénz nincs, meg ember, aki csinálja. Most rúgták ki a Ficerét meg a Bors Ádámot. Tegnap.

Kili ismerte mind a kettőt. Egy Ficere meg egy Bors – a rendszerváltás úgy hozta, hogy egyszerre lettek kirúgva.

– Mert ez a svéd aláírta, hogy nem rúg ki senkit – magyarázta az öreg. – Benne volt a pakszusban. Így is volt az első évben. Gondolta, elszív egy pipát, és akkor új pakszust írnak, ahogy alakul az ország helyzete, ez is benne volt. De nem alakult. Ha tik így, én úgy, gondolta, és minden hónapban kirúgott egy főt, de a múlt hónapban nem jött, úgyhogy most kettőt rúgott ki egyszerre.

– Értem, Boda bácsi – mondta Kili. Egy frászt hozok csavart ezeknek, gondolta, amíg visszafelé ballagott a lécrakások között. Ide szórják a léceket, az út mellé, a sárba! Olyan mérges lett, hogy szerette volna felgyújtani az egészet. – A rohadt életbe – morogta –, megérdemelték, hogy kirúgják őket!

Alig volt már benzin a motor tankjában, meg kellett volna állni a benzinkútnál, amely most zöld színekben pompázott. Felette zöld zászlósor, még feljebb a tábla: SOS. Eredetileg SÓS-nak gondolta a tulajdonos, de az apostolkői címfestő lefelejtette róla az ékezetet. Még akkor se derült ki, amikor idehozta, sőt még akkor sem, amikor felszerelték, pedig többen megnézték, mint ahányan tankoltak, mert azt beszélték a Sósról, hogy valami katonai pancsot árul kerozinból és trágyaléből. Inkább átmentek Barátszállásra tankolni. Sósnak maradtak a külföldiek. Nem állt le mindjárt a motor a Sós-benzintől, nyolc-tíz kilométer után kezdett köhögni. Jók ezek a nyugati kocsik.

Kili ismét nekivágott a hegynek. Maradt a feketemunka valami építkezésen, amit a legrosszabbul fizettek persze. Mint a nyolc ukránnak tavaly. Jó fizetés, ellátás, sör, eljöttek nyolcan, aztán hét végén kaptak egy tábla szalonnát és ezer forintot kenyérre, sörre. Nem számoltak, örültek, hogy van sör. Micsoda ország! Szállásuk az építkezés volt, ahol dolgoztak, csak nem álltak még a falak, ugye előbb fel kellett húzni őket, így hát egy utánfutó alatt aludtak, négyen fent és négyen lent. Annak volt szerencséje, aki alulra került, amikor esett az eső. A harmadik héten lebukott az egyik a közértben: sört lopott, és elkapták. Jött Bakos, megbilincselve vitték a rendőrségre. Másnap aztán kieresztették, nem tudtak vele mit csinálni. A sorsra bízták a büntetését, amit meg is kapott: majdnem agyonverték a többiek. Egyedül a vállalkozó járt jól, mert amikor hazatoloncolták őket, nem kellett neki fizetni. Megígérte, ő viszi be a rendőrségre, ha találkozik ilyen csavargókkal, amit Bakosék csak megköszöntek volna, mert igen gyéren álltak a benzinnel, az autónak meg az a tulajdonsága, hogy fogy benne a benzin, ha megy. Akkor nem fogy, ha áll.

Még ebből a rohadt motorból is fogyott. Ha tovább nem, a hegytetőig kibírja, gondolta Kili, és onnan legurul a lejtőn. De gyötörte a dolog, erre mindig érzékeny volt. Apja a fával volt így, ő a benzinnel, pedig neki is jobb lett volna a fa, amit bármikor lehetett lopni az erdőből, még háborúban is. A németek ellőttek olyan szálfákat, hogy kitermelni se kellett évekig. A Béka-hegyen volt az állásuk, ahol most a lőtér volt. A környékbeliek már beletörődtek, hogy nem lehet itt aludni. A rendszerváltás hozott némi javulást: drágább lett a lőszer, a pénz meg kevesebb. Volt, amikor két hétig se lőttek, akkor is csak éjszaka. Nagyon jó gomba nőtt viszont a golyófogókon. Ki volt írva, hogy életveszélyes odamenni, de azért odamentek. Életveszélyes volt annak, aki nem értett a gombához.

Még mindig ment a motor, pedig nem is volt benne benzin. Hallotta, hogy jön valaki mögötte egy nagy motorral – Kuruckőn senkinek se volt ilyen. Úgy zúgott el mellette, hogy pofonvágta a légörvény. Hülye, gondolta, és fékezett. Úgyszintén a süketegér is, de későn. Így belemenni ebbe a dupla kanyarba kész öngyilkosság volt. Ha az egyikből kihúzta a gépet, mindjárt ott volt a másik, tele kőtörmelékkel, ami a hegyoldalról gurul le. Fékezett – legalább ezt ne csinálta volna: megpördült, mint a búgócsiga. A felső kanyarból Kili úgy látta, mint aki egy filmet néz. Aztán egy csattanás, és kirepült az út szélére, ahol a fák kezdődtek. Még egy kattanás, és csend.

Két perc múlva ott volt ő is. A fiú egy fa tövében feküdt, mellette a motorja. Még forgott a kereke. Bukósisakja lerepült a fejéről: úgy összetört, mintha megdarálták volna. Nem látszott rajta sérülés, csak az orrából szivárgott a vér. Az volt a furcsa, ahogy feküdt, mintha hátranézett volna, mi van ott? Hát nem volt semmi. Csak a nagy fekete semmi.

Letérdelt mellé, megfogta a csuklóját. Halott volt. Húszéves ha lehetett, most növesztette a bajuszát. Jókor, gondolta Kili. Néma volt az út, és néma az erdő. Az jutott az eszébe, hogy ő is így hal meg talán. Nem kell hozzá más, csak bejönni a kanyarba nyolcvannal. A fiú bőrdzsekije kinyílt elöl, és látta, hogy van valami a zsebében. Amikor odanyúlt, akkor változott meg valami az életében. Kivette a levéltárcát, és olyan gyakorlott mozdulattal nézte át, mintha mindig ezt csinálta volna.

A jogosítványa volt benne, valami telefonkártya, nyolcezer forint, a személyi igazolványa meg egy üres boríték. Valamit fel akart adni a postán. Nem fogod már, gondolta. Nem adsz fel semmit. – Kis Bertalan, született 1977. november 10. Anyja neve: Feleki Anna. Zsebre vágta az igazolványt és hatezer forintot. Gondolkozott kicsit, visszatett még egy ezrest, de olyan undort érzett, hogy visszatette a többit is. Lecsatolta viszont a másik bukósisakot az ülésről: fekete volt, fehér csíkkal a közepén, jobb, mint az övé. Aztán visszament a motorjához, akkor látta csak, hogy járni hagyta a motort. Káromkodva felugrott rá. Még száz méterig tarts ki, fohászkodott. Száz métert, és ott a lejtő! Nem gondolt másra, csak arra, hogy ne jöjjön valaki. És nem jött. Soha nem volt szerencséje semmiben. Hát most lesz!, gondolta dühösen.

Feljutott a tetőre, és még mindig járt a motor. Kikapcsolta, üresben gurult lefelé. Nyugalom, gondolta. Nem mehetünk ilyen gyorsan. Lassabban! Mennyit élt ez a hülyegyerek? Lassabban! Még mindig nem jött senki, jól van. Minden jó már. Mész te benzin nélkül is. Ilyen hülyeséget. Na most ki a féket, még egy kanyar, most pedig ami belefér! Nem fújt a szél. Ennek örült a legjobban, hogy nem fúj a szél.

Gábor nagyon ideges lett attól, amit Mikus mondott a fogakról. Már attól ideges lett volna, ha csak azt a szót ejti ki a száján, hogy fog. De hogy a sörtől… Hát ez nem igaz! Bekanyarodott a Kőér utcába, ahol Révayné rendelője volt. Az utca felől borostyános fehér terméskő kerítés. Ha még utált valamit, az a fehér terméskő volt borostyánnal befuttatva. Mint a temető.

Megnyomta a csengőt, és abban a pillanatban elállt a fogfájása. Megfordult, hogy elfusson, de késő volt:

– Jövök! – mondta Révayné fent a verandán azon a hangon, amitől befagy a víz az öblítőpohárban. – Hogy van az édesapja?

Nem azt kérdezte, ő hogy van. Ha az édesapja foga fájt volna, akkor ő jön ide.

– Jól – mondta. Amíg bementek, Révayné végigkérdezte az egész famíliát, még a nagyanyját is. Gábor megjegyezte, hogy öt éve nem látta cirka, és akkor se kérdezte meg, hogy van. Egy vénasszonytól nem kérdez ilyet az ember, mert éjfélig azt hallgatja. Ugyanúgy álmatlanságban szenvedett, mint a lánya.

– Nem tud aludni – mondta, csak hogy mondjon valamit. Nem kellett volna, de abban reménykedett, hogy nem a fogáról beszélnek majd. Na ez bejött, megvolt a téma! Mióta?… Hogyhogy?… Ne beszélj! Ő ne beszéljen, amikor csak hallgatott. És hogyan? Csak úgy?… Csak úgy. Meseszerű volt ez a nő, amilyenek a negyven feletti nők általában. El kéne tűnni, de hogy?… Az egész ház úgy épült, hogy aki bejön, az ki nem megy, amíg nem fizetett.

Már benne is ült a székben, Révayné odapattant, mint egy rugósmajom, kezében a mini visszapillantó tükör meg egy kalapács. A francnak nem ment patkolókovácsnak, száj ki, hát ez a legszörnyűbb, és végigkalapálta az összes fogát balról jobbra, aztán jobbról balra, egyet-kettőt megrángatott, ő pedig csak nyögni tudott, mert hogy üvöltsön az ember, ha nyitva a szája és eltorlaszolják? Örül, ha levegőt kap, és ez majd el fogja mesélni mindenkinek, hogy a Szabó Gábor itt nyüszített, mint egy rovancsolt nyúl. Mindenbe benne lett volna, csak hagyja abba!…

– Hát, Gáborom…

Ennyit tudott mondani félóra piszkálódás után, mert ezeknél időre megy a honorárium. Más kétéves korára megtanul beszélni, papa, mama, bubu, elemi szinten, mi van, mondjad?!

– Egy kis baj van, Gáborom.

Ne beszélj! Mi a franc van? Mi az, ami fáj, azt mondd?! Valami fáj, nem?

De meg se tudott nyikkanni, elakadt még nyögés közben, félúton, kimeredt szemmel, fölé hajolva ez a hatalmas nő a kalapáccsal.

– Ínysorvadása van, Gáborka.

Mi? Az mi? Kicsit begyulladt biztos.

– Na és? – nyögte.

– Egyelőre kap egy cseppet, ezzel alaposan öblöget naponta háromszor, evés előtt.

– És?

– És megbeszéljük az apukával. Mert ezeket ki kell húzni.

– Fogat?

– Hát igen. – Kihúzni még mindig jobb, mint fúrni. Minden jobb a fúrásnál. – Nem érti, Gáborka?

Hogy értené, ha nem mondja?

– Ez nem gyógyítható. Minden foga mozog már, ezeket ki kell húzni, és csinálunk egy teljes pótlást.

– Műfogat?! – nyögte. Ha még utált valamit, az a protézis volt. Kihúzni azt, ami benn van, ne hülyéskedjen, a kurva életbe, és csinálni egy protézist, hogy azon röhögjön az egész város? Fel is állt, hogy elmegy.

– Gáborka, jár maga a diszkóba?

– Diszkóba, miért?

– Mert maga a nyolcadik, aki ínysorvadással jött ide, és a diszkóba jár. Várjon, a recept!

Recept! Tört kifelé, mint Zrínyi a sáncon. Ahogy megvolt a lendület, mindjárt jobb lett. El kell csak kezdeni, tűnés innen! Szét kéne rúgni ezt a polcot!

Akkor nyugodott csak meg egy kicsit, amikor újra a Hondában volt. Megfoghatta az ismerős volánt. Érezte az édeskés műanyagszagot. Bedobta a receptet az ülés alá. A francba, gondolta. Hát ez nem igaz! Megint eszébe jutott, amit Mikus mondott a sörről. Akármilyen képtelenség, de hátha igaz. Ez a disznó, görény Hamzsa, hát ez… kiszedem a szemét! A belét kell kinyomni, meg a gyomrát. Nem foglalkozott annyira az emberi testtel, így nem jutott eszébe hirtelen más, amit ki lehetett volna nyomni belőle. Vese. Na még az. Máj! Elképzelte, amint egy bajonettel százhatvankétszer felhasítja Hamzsa gyomrát, mint a Revü című filmben a néger. Akkor kijön minden. Az egész színpad úszott a vérben, még a súgólyukban is bél volt. A rohadt életbe, ez a szemét, aljas, disznó, rohadt!… Kifogyott a jelzőkből, így gázt adott. Hazament a bajonettért, de előbb megállt az utcában, mert nem volt kedve beszélni az őseivel. Berontott a garázsba, ahol a bajonett volt, a gumik mögött, mert el kellett dugni, hogy ne találja meg az apja. Ilyen apja van az embernek, akkor mit csináljon? Erre megszólalt a riasztó. Előbb a garázsban üvöltött, aztán fenn is, mert kettős rendszer volt százhúszezerért.

Odaugrott a kapcsolóhoz, hogy kikapcsolja, föl-le, föl-le, de csak üvöltött. Sose próbálta még kikapcsolni, gondolta, százhúszezerért egy normális kapcsolót tesznek ide, de nem. Már meg is jelent az anyja, virágos kiskötényben, kezében egy tésztaszedővel, és mögötte az apja barna moszkitótrikóban. Megállt egy pillanatra, és rájuk bámult. Elképzelte, hogy ő a betörő, és ezek így ketten megjelennek, hát a nyakát törné, úgy rohanna kifelé biztos. Északi irányban. Ahogy meglátták, hogy ő az, az apja végre kikapcsolta ezt a dögöt.

– Gáborka! – nyögte az asszony. – Mit akarsz azzal, az isten szerelmére?!…

Próbálta eldugni a bajonettet, háttal ment ki a kapun, majd a nyakát törte a vasküszöbben. Eddig csak a lábujját verte le vagy százötvenszer, gyerekkora óta mindig. Majdnem beleesett a bajonettbe, már látta is magát felnyársalva, amint beteszik egy rozsdás koporsóba, mert anyja szerint a fa nem jó, ezt többször kifejtette. Elrohad. Még nem hallott a fa kezeléséről, pedig fél öttől hatig ezt nyomták a QVC-n, a Gyorsan Bele! sorozatban. Négykézlábra állt valahogy, és elkotródott a Honda felé. Az ősei még akkor is a verandán álltak, amikor befordult az utca sarkán. Jobb kezével fogta a bajonettet, alig tudott sebességet váltani, nem is váltott, hármasban bőgette a motort, egy furgon vezetője rádudált, Gyere ide, te görény – mondta. – Odaszegezlek az ülésedhez! Nem jött persze, jobbra fordult, ő meg a diszkó felé, mert tudta, hogy Hamzsa ilyenkor hozza az árut. Olyan volt, mint a Doxa óra, ebből látszott, milyen családból származott ő is, nem volt benne semmi lazaság. Na most majd lesz! Ezt úgy csinálják, hogy fel a gyomortól a szív felé, ott megforgatják, és aztán újra. Szerencsére megfigyelte, hát nem azért nézte a filmeket, hogy csak teljen az idő. Megforgatja, és akkor benne van. Ki se lehet húzni szinte. Te rohadék, gyilkos szemét, csak jót tesz, aki eltakarít az útból, ezt mondja majd az ügyvéd is, de Bakos biztos megérti. Őrmester. Jó, köszönöm, igaza volt, viszontlátásra. Azért majd be kell jönnie, aláírni a jegyzőkönyvet, és olvassa majd el a Police Híradót, Igazságos Felháborodás, ez lesz a címe. Tudjuk, hogy egy döglött újság, de ez van egyelőre. Igazságos Felháborodás és Rendtétel, javasolja ő. Na egypárszor elbámult így saját magán, hogy milyen adottságai vannak. Váratlanul szoktak felmerülni – közben majdnem elütött egy biciklistát.

Kezdett kicsit lehűlni sajnos, átalakult a düh benne. Hidegebb és józanabb lett, ami nem volt baj. Hidegség és józanság is kell hozzá. A cselekvéshez. Mel Gibson mondta ezt, mielőtt szétverték a házat a néger haverjával. Egy szál deszka nem maradt a házból épen. Úgyhogy mire a diszkóhoz ért, már egész józan volt. Meglátta Hamzsát, aki a jaffát rámolta. Bár a sört rámolta volna, egyet kinyitni, és odanyomni a pofájába, na idd meg szépen! Aztán még egyet, és még egyet, kábé tízet. Ez annyira tetszett neki, hogy eltökélte, végre is hajtja.

Várt egy kicsit a parkolóban, hogy végezzen Hamzsa a jaffával. Betette a bajonettet a zakója alá, a belső zsebbe. Nem volt éppen jó helye, a nyele pont az álláig ért. Elindult Hamzsa felé, aki még mindig nem vette észre. Odakapott a bajonett nyeléhez, és majdnem sikerült. Gyakorolhatta volna, de a franc gondolta, hogy ma délután ölnie kell, kicsit váratlanul jött.

Már csak két lépésre volt Hamzsától; nézte, hova folyik majd a vér, beton az jó, a bél is oda, vese, minden, ami bent van. Okádni lett volna kedve, nem csípte különben az ilyen anatómiai dolgokat. Így két lépésről pofán lehetne rúgni előbb, hátrafelé, ahogy Ben csinálja. Sokan azt hiszik, Bruce Lee a menő, pedig Ben jobb, persze ezt csak az tudja, aki nem a szar RTL-t nézi. Csak ki ne essen a bajonett, az cikis lenne, gyakorolni kell még, de gyakorlat nélkül is felaprítlak, te gyilkos! Mit csináltál a pofámmal, mi? Mert hogy a többiek pofájával mit csinált, az egy dolog, miért nem vigyáztak rá, az ő dolguk. Szóval ezért köpte ki Virnyák három fogát a sörbe szerdán, kellett neki pohárból inni.

– Figyelj – mondta Hamzsa, de még mindig rámolt. Nem ő találta ki a gázt a sörbe, hanem a haverja, valami Patkónak hívják. Mint ami a ló lábán van a westernekben. Az a patkó. Nem tudja mindenki. – Na gyere Bubu, mutatok valamit! – Odébb lökött egy rekeszt, körülnézett, félrehajtotta a ponyvát, és ott feküdt egy Kalasnyikov. – Most hozta egy kamionos Albániából. Hat lepedő! Van hozzá két tár és száz lőszer. Tök új, még nem is lőttek vele, odanézz! Fele most, a másik fele holnap, oké?

– Nem, kösz – mondta erre ő. Elcsuklott a hangja. Megszorította a bajonett nyelét. – Ilyen forgó izét szerezz – mondta elcsukló hangon. – Ami a helikopteren van.

– Gépágyút, mi a fasznak? Ez a legjobb, hidd el, a terroristák is ezt használják!

Ennek a szarjankónak nincs bőr a pofáján. Vagy az apja volt mongol, vagy az anyja. Vagy az apja cigány, tehát Százház utcai mongol. Na fordulj csak ide!

Hamzsa erre kivette kezéből a bajonettet, kinyitotta vele egy rekesz pántját.

– Ez Isonzónál volt, mi?

– Apám szerezte – nyögte Gábor. Viszketett a háta, le egész a bokájáig. A fenébe, gondolta.

– Figyelj, hozok neked egy amerikait, kommandós kés, marha jó acél, egy nyírfát ki tudsz vágni vele!

De ki a franc akarja kivágni a nyírfákat?, gondolta Gábor. Mi vagyok én, favágó? Nyírfa akció! Hátrált kicsit, ez így nem volt oké. Nem kell elsietni a dolgot. Miért ő vigye el mindig a balhét? A dicsőség akkor is az övé marad, mert ő akarta kinyírni először, amíg a többi opportunista be volt szarva. Aki cselekedni mert, az ő volt. Nem a vérfürdő a lényeg, az is kell, de az ész!… Az ész a fontos. Vannak ilyen tesztek, el kéne menni egyszer, csak azért, hogy lássa, milyen pofát vágnak: bejön az utcáról egy egyszerű kis bőrzakós srác, és lesöpri a pszichológiát. Nincs is olyan teszt talán, amibe ő beleférne, mert ezt is a nagy átlagnak csinálják, mint mindent. Ez az egész kor a nagy hülye átlag kora. Nem az ő bűne, hogy rosszkor született. Ha rá lett volna bízva, vár húsz évet, amikor már minden gombnyomásra megy, és a család is rég felbomlott. Családi ház, előkert, ezek múzeumi dolgok már. Férfiszabó, el van felejtve. Odaáll az ember a komputer elé, megmondja, hogy milyen ruhát akar, milyen színűt, milyen anyagból, hányat, megnyom egy gombot, és kijön a cucc a gép végén. Hozzá a kalap vagy akármi. Öv.

Beült a Hondába, lehúzta az ablakot, és nézte Hamzsát, aki már az utolsó fordulót csinálta. Kicsit remegett a gyomra, de amúgy teljesen nyugodt volt. Látszólag. Ez a titka az akcióknak, a hidegvér, ahogy Chuck Norris bedobja a kézigránátot a lepároló vagy mi a franc csövei közé. Na aztán ott lesz egy kis füst. Hidegvér. El kéne már menni karatézni, persze nem ilyen szar nyávogós iskolába, mint Bruce Lee-é. Amúgy látványos, hogy felragad a falra, meg minden, de ez csak filmtrükk. Nem lehet felragadni a falra, nem légy az ember, se dongó. Valami reális frankó kéne, pénz nem számít, egy igazi klassz nagymesternél, aki Hongkongból jött. Nem utánzat. Erre tette az életét, és akkor meglát végre valakit, aki az ő utódja. Meglátja és betanítja, pénz nem számít. Faterék meg beszarnának, ahogy menne a tetőgerincen éjszaka vagy ködös időben, mert az egyensúlyérzéke tökéletes, kipróbálta az EASY-ben, hogy a középső és a mutatóujjára feltett két diót, és nem estek le. Eltette ezt a kurva bajonettet, mert nyomta az állát. Isonzó. Az nagy buli volt. Ha akkor ott van ő, akármilyen közkatona, nem úgy alakulnak a dolgok. Mindig a közkatonákból tűnnek ki a hadvezérek. Kitűnnek, és meg van nyerve a meccs. Az mi pénzbe kerül, meg emberbe. Tank, ágyú, minden franc megmarad. Akna. Lehet használni máshol. Egy jó karateedző, ennek utánanéz, eltökélte. Rúgás föl-le, oldalt, hátul, ugrásból. Örült már, hogy nem kezdett itt valamibe. Nyugalom és kivárás, de aztán szétrúgni a pofájukat! Mindenkiét, a szentségit! Hogy rend legyen.

Hol ez a lány?, gondolta Kili. Vett neki egy kendőt a butikosnál: piros volt, valami kék franccal a szélén. Meg a közepén is. Remélte, hogy jó lesz azért. Úgy gondolta, odamegy mögé, amikor főz, és ráteríti a vállára. Kész. Na aztán repül a főzőkanál, mert nagyon tudott örülni.

Ott volt a kaja, krumplistarhonya, reggel csinálhatta, indulás előtt. Csak ő nem volt ott. Fenébe ezzel a hülye könyveléssel. Nekik ugyan sose lesz mit elkönyvelni. Ami van és ami volt, kényelmesen elfér az ember fejében. Azt se nehéz kitalálni, mennyi lesz holnap. Megszámolta a pénzét, tizenháromezer-hétszáz volt, a kendő került ezerkétszázba. Amikor kinyitotta a pléhdobozt, akkor döbbent rá, mintha nem tett volna bele semmit, tehát maradt hétezer. Megszámolta újra, forgatta, nézegette, habár a vacak pénzen nincs néznivaló, de lennie kell, és az ember mindent megtesz érte, hogy legyen. Dolgozik, mint az állat, elcsal pár mázsa fát, átveri a haverjait. Megint összeszorította valami a torkát. És a kurva pénz csak hétezer maradt a dobozban. Gondolt egyet, levett egy másikat a polcról, amiben szintén szögek voltak: ezeket beszórta a mérleg serpenyőjébe, amihez sose volt mérleg, és abba tette a jövevényt. Így nevezte magában Vinyocska pénzét. Bánta már, hogy otthagyta a halott srácét, neki már úgyse kell. Ugyanide tette a személyi igazolványt is: nem tudta még, mi lesz vele. Tapogatta kicsit, de nem nyitotta ki végül. Olyan érzése volt, hogy megszólal, ha kinyitja. Szia, vagy valami. Hol ez a lány?

Szeretett itt lenni a sufniban a sok vacak és az agancsok közt. Ha fáradt volt, pihentette az, amire nézett. Ha nem volt fáradt, munkakedvet adott. Most viszont nyugtalanította, és megint eszébe jutott, hogy el kéne már adni az agancsokat, amire mindig akkor gondolt, amikor nem volt rendben valami. Hát most nem volt. Se nagyon, se kicsit. Épp az, hogy nem volt sehogy.

Ha nem várta volna Katit, elment volna a Fruskához, aki egyáltalán nem volt már fruska, ő nevezte így. Középkorú volt és elvált. Életének nagy szerencséje, hogy szült egy kislányt, a másik, hogy rá hasonlított, nem az apjára. Kili örült neki, hogy ha már gyereke van, akkor az lány. Amíg kisebbek, jobb a lányokkal. Ráadásul annyira hasonlított az anyjára, hogy nem is tudott másképp gondolni rá, csak úgy, hogy van egy nagyobb Fruska, meg egy kisebb, tehát összesen másfél. A Gazdaboltban ismerte meg Fruzsinát, ahol eladó volt azóta, mióta megvolt a Gazdabolt. Egyszer csak ott állt a pultnál: mindig így ugrott be neki, mint egy ragasztott filmszalag, amelyből kidobták a sérült részeket a múlt és a jelen között.

– Kérek egy féldecist – mondta.

– Akkor menjen a kocsmába! – felelte Fruzsina.

– Jó, akkor egy Decist.

Fruzsina elé csapta a permetezőszert, amely öt fiolából állt egy lapos dobozban. Kili elővette a zsebkését, kettévágta a dobozt: két fiolát balra tett, kettőt jobbra. Az asszony végre elhúzta a száját. Úgy harmadszorra már gyanította valamiről, hogy ez vicc. Vagy ha mondták neki. Arra viszont kíváncsi volt, mit csinál ez a fiú az ötödik fiolával? Félrehajtotta a fejét, úgy nézte. Elég csinos, gondolta. Bár lenne tíz évvel öregebb!

Kili kivette az ötödik fiolát, és félretette.

– Na ebből adjon még egyet!

Hála istennek nem hasonlított a férjére. Semmiben. Nyolc éve elvált, de nem volt olyan nap, hogy ne gondolt volna a férjére legalább egyszer: egész nap. Annyira utálta. Amikor még szerette, nem gondolt rá ennyit, érdekes. Már akinek érdekes. Az érdekes emberek nem eladók a Gazdaboltban, hanem manökenek. Ezért bántotta annyira, hogy itt dolgozik. Valami félreértése volt vele a sorsnak. Minden csupa rejtély, az egész múlt. Hogy végezte el az iskolát, és hogy jött ide gondolkodás nélkül. Legalább valamennyit kellett volna gondolkozni, de hát a szomszédasszony szólt az anyjának, hogy van egy hely, és másnap felvették – aztán mintha itt felejtették volna, pedig egyszer szerepelt a Rózsa Gyuri-showban is, a tévében. Akkor még nem volt mindenkinek videója, így nem vették fel sajnos, pedig ott ült a negyedik sorban két gyerek közt, tehát elég jól látszott a lila kardigánjában meg a zöld jersey ruhájában, ami nagyon divatos volt akkor. Nem örökítették meg, az ifjúság pedig elszáll. Lehet, hogy már hallotta ezt valakitől, de az is lehet, hogy ő találta ki. Gondolta, ha még egyszer bekerül a Rózsa Gyuri-showba, megemlíti a tévékamera felé fordulva. De nem került be többet, állítólag túl nagy volt az országos jelentkezés. Megvolt pedig a lila kardigánja, úgy vigyázott rá, mint a szeme fényére, mert vannak lila ruhák, kabátok, sőt autók is már, de ez valahogy egészen különlegesen lila volt, tehát biztos emlékezett rá a Rózsa Gyuri, és ha már a kardigánra emlékezett, akkor rá is nyilván. Nem merte volna azt mondani magáról, hogy szép asszony, de csúnya se volt. El lehetett fogadni. A zilesek is mindig rádudáltak. Lehet, hogy a járásomban van valami, gondolta. Ha munka közben veszik a fáradtságot, hogy nyomják azt a dudát, csak van bennem valami.

Saját megítélése szerint a szeme volt a legszebb: olyan érdekesen szürkéskék. Minél többet nézte az ember, annál jobban tetszett neki, és ő már nézte harmincöt éve. Az is érdekes volt benne, hogy azzal nézi, amit néz, hát nem semmi. Egyszer aztán kihúzta egy Rexona márkájú szemceruzával, a kislányának mutatta meg vihogva, aki kétéves volt akkor. Kislánya is vihogott – őt szintén Fruzsinának keresztelték, így nem kellett gondolkozni a névadáskor. Nem keverték össze őket, hiszen nem ő járt az óvodába, hanem a gyerek, később pedig ez is érdekesebbé tette kicsit az életüket, és a sok kicsiből végül összejött valami.

Na másnap is kihúzta kék színnel, aztán zölddel, de végül a kék mellett maradt. Eljátszott ezzel pár hétig, a végén már olyan volt, mint aki szemüveget visel. Tulajdonképpen kár, hogy nem kellett szemüveget viselnie, mert jól állt neki. A boltban nem szólt senki, mert egyedül volt az egész felelősséggel. A vevők vitték a permetezőszert, mint máskor. Kili mondta aztán egyszer, hogy mossa le. Pár napig meg volt bántva, de beletörődött a dologba. Mindenkinek más tetszik. Nem húzta ki többet a szemét, amivel spórolt havi négyszáz forintot, tehát kábé ugyanannyit, mint amennyit Kili megevett nála egy hónapban.

Egy zöld házban lakott a Lejtő utcában, amit az anyjától örökölt. Az egész környéken nem volt zöld ház, ami szintén az érdekességekhez tartozott. Az épület sajnos annyira rendben volt, hogy szinte semmi dolga nem akadt itt egy férfinak. Nagyon precíz asszony volt az anyja, mindent megcsináltatott és jól. Ha kellett, négyszer visszahívta a redőnyöst, a lakatost. Minden működött, még az Orion tévé is, ezért elég nehezen szánta rá magát, hogy újat vegyen. Tavaly vett egy Daewoot mégis, csak hogy legyen, mert ez volt a legolcsóbb modern tévé, és mondták, hogy fel fog menni az ára. Csak a távkapcsoló volt a plusz, egyébként ugyanaz látszott benne, mint az Orionban.

Gondolta, hogy videót is vesz, de csak akkor, ha meghívják megint a Rózsa Gyuri-showba. Félre volt rá téve a pénz. Akkor felveteti a műsort a kislányával, eltökélte. Hacsak nem szerepelnek mind a ketten – ebben az esetben megkéri a szomszédasszony lányát, Klárit, akinek szintén meghalt az anyja, de nem ment férjhez. Ő a vasboltban dolgozott; elég ritkán találkoztak, mert a vasbolt mellett Klári átjárt a zöldségeshez is segíteni. Az ő házuk kék volt, ilyen sem akadt több az utcában. Két érdekes ház. Klárinál ugyan már hámlott kicsit a vakolat, de nem volt fiúja, aki megcsinálta volna, Fruzsina viszont nem engedte oda Kilit. Nem sok esély volt rá, hogy összeszűrjék a levet, de jobb óvatosnak lenni. A nők azok nők, és elég szörnyű történetek voltak már erről a tévében. Ott a Dallas mindjárt. Csinálja meg mindenki a maga vakolatát.

Kili elvigyorodott, ahogy Fruzsinára gondolt. Legjobban a szagát szerette, amikor bepárásodott a bőre a nyaka tövében. A világért se mondta volna, mert ahányszor együtt voltak, Fruzsina rohant mosakodni. Kár, gondolta mindig ugyanúgy. Meg kéne már kérni, hogy maradjon nyugodtan öt percig. De nem akarta megbántani. Ha viszont már Katit várta, úgy döntött, hogy megvárja. Arra gondolt, felmegy a dombra. Jó idő volt, hátha nőtt valami gomba.

Amint felfelé baktatott az erdő szélén, és visszanézett a házra, úgy érezte, mintha gyerek lenne ismét. Gyerek, akinek nincs munkahelye. Várta, hogy megszólal mögötte Kati, mert mindig együtt mentek. Katinak akkoriban gyenge volt a veséje, kapott is rá valami teát az állatorvostól, ami használt, tényleg. De gyakran megállt pisilni, ő meg komoly, felnőttes megértéssel támaszkodott addig egy fához. Aztán mentek tovább. Később rendbejött a teától, csak azt kellett eltitkolni, hogy kitől kapta, mert csúfolták volna. Katinak copfja volt, és úgy loholt a bátyja után, mint egy kutya. Amíg ő egyet lépett, Kati kettőt. Élvezte, és ebből valahogy nagyon mélyen megértette, hogy mi a különbség a férfiak és a nők között.

Kati egyszer talált egy páratlan tizenhármas agancsot. Jó szeme volt, mert alig állt ki hegye az avarból. Nyöszörgött, mint akire ráesett valami, ő meg rohant hozzá, el nem tudta képzelni, mit rángat. Copfja közben ide-oda röpködött a bordó kardigánján, amit az anyjuk kötött. Ez az agancs még most is megvolt: egyikük se talált soha nagyobbat, így Kati lett a bajnok a családban. Ő találta mindig a négylevelű lóherét és a laskagombát is. Mindent, ami rejtve volt kicsit. Kili meg volt róla győződve, hogy nagy tehetség, ezért nem aggódott a sorsa felől. Be volt programozva a szerencsére, ami eljön hozzá. Kicsit sok maradt rá, amikor meghalt az anyjuk: főzés, mosás, takarítás. De nem engedett semmihez nyúlni, mint ahogy az anyjuk sem engedett soha.

Öt csiperke! – Amint lehajolt, valami furcsa hideget érzett: ugyanaz a mozdulat volt, ahogy a tárcáért nyúlt délután. A gombák pedig mintha egy emberi arcot ábrázoltak volna, amely rá nézett. Felegyenesedett, otthagyta az egészet. Majd visszafelé felszedem, gondolta, pedig tudta, hogy nem erre fog visszajönni. Elhatározta, hogy soha senkinek se mondja meg ezt. Katinak a legkevésbé. Másfelől valami hideglelős kíváncsiságot érzett, hogy mi jön még?… Mert nem volt vége. Mi következik? Az, aminek következnie kell. Ami meg van írva. Az lesz, amit te akarsz, fiam!, mondta volna az apja a maga négy elemijével. Nincs semmi könyv, és még kevesebb isten. Egyedül van az ember ebben a szar világban, ami olyan, mint egy tele doboz. Befér még valami? Befér, persze, de nem fér be. Valaki, valahol elszámította magát. Égi miniszterelnök.