A fordítás az alábbi mű alapján készült:

Freida McFadden: The Housemaid Is Watching, 2024

A szerzőtől az Álomgyár Kiadó gondozásában megjelent:

A téboly otthona (Millie Calloway 1.), 2022

Gyilkos örökség, 2023

A bosszú otthona (Millie Calloway 2.), 2023

A munkatárs, 2024

Copyright © 2024 by Freida McFadden

Hungarian translation © Presér Ágnes, 2024

Hungarian edition © Álomgyár Kiadó, 2024

Minden jog fenntartva!

Borítóterv: Sebes Miklós

A fedél Koppányi Lilla munkája.

Szerkesztette: Kónya Orsolya

Korrektúra: Dobos Attila

Tördelés: Dubecz Adrienn

Álomgyár Kiadó, Budapest, 2024

Felelős kiadó: Nagypál Viktor

Elérhetőségeink:

+36 1 770 7890

admin@alomgyar.hu • www.alomgyar.hu

www.facebook.com/alomgyar

instagram.com/alomgyarkiado

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-5709-43-4

Családomnak

PROLÓGUS

Minden csupa vér.

Még soha nem láttam ennyi vért. Átáztatja a krémszínű szőnyeget, beszivárog a szomszédos padlódeszkák közé, és összepiszkítja a tölgyfa dohányzóasztal lábait. A tökéletesen ovális cseppek egészen a világos bőrkanapé ülőkéjéig jutottak, és jókora patakokban csurognak le az alabástrom falon.

És nincs vége. Ha elég kitartóan keresem, vajon találok-e vérfoltokat a garázsban álló kocsin? A fűszálakon a kertben? A szupermarketben a város túloldalán?

De ami még rosszabb: a kezemet is beborítja.

Micsoda rendetlenség! Annak ellenére, hogy nincs sok időm, alig várom, hogy feltakarítsam az egészet. Azt tanultam, hogy a foltot, különösen a szőnyegeken, gyorsan ki kell tisztítani, mielőtt még megszilárdulna. Ha megszárad, örökre megmarad.

Sajnos, akármilyen erősen súrolok is, semmit sem ér a vértócsa közepén fekvő holttesttel szemben.

Felmérem a helyzetet. Oké, ez rossz. A ház nyilván tele van az ujjlenyomataimmal, de a körmeimre és a tenyerem barázdáira tapadt bíborvörösre már kevésbé egyszerű magyarázatot találni. A sötét folt a pólóm elején nem az a fajta dolog, amit lerázhatok magamról. Nagy bajban vagyok.

Ha valaki elkap.

Szemügyre veszem a kezem, mérlegelve az előnyeit és hátrányait annak, hogy inkább lemossam a vért, vagy azonnal eltűnjek innen. Ha megmosom a kezem, értékes másodperceket vesztegetek el, amelyekben elkaphatnak. Ha azonnal elmegyek, akkor véres kézzel megyek ki az ajtón, és minden véres lesz, amihez hozzáérek.

És akkor megszólal a csengő.

A csengőszó visszhangzik az egész házban, miközben megdermedek, még levegőt venni is félek.

– Hahó? – szólal meg egy ismerős hang.

Kérem, menjen el! Kérem, menjen el!

A házban csend van. Az ajtóban álló személy rá fog jönni, hogy senki sincs otthon, és úgy dönt, hogy máskor visszajön. Muszáj ezt tennie. Ha nem ez történik, nekem végem van.

A csengő újra megszólal.

Menj el! Kérlek, menj el!

Nem szoktam imádkozni, de ezen a ponton kész vagyok térdre borulni. Vagyis, megtenném, ha nem vérezném össze a térdemet.

Biztos azt hiszi, hogy senki sincs itthon. Senki sem csenget kettőnél többször. De amikor már azt hiszem, hogy talán biztonságban vagyok, megmozdul az ajtógomb. Aztán fordulni kezd.

Jaj, ne! Az ajtó nyitva van. Öt másodperc múlva a kopogtató már bent is lesz a házban. Bemegy a nappaliba. És akkor meglátja…

Ezt.

A döntés már megszületett. Menekülnöm kell. Nincs időm kezet mosni. Nincs időm aggódni a véres lábnyomok miatt, amiket esetleg magam után hagyok. El kell tűnnöm innen.

Csak remélni tudom, hogy senki sem tudja meg, mit tettem.

I. RÉSZ

EGY

HÁROM HÓNAPPAL KORÁBBAN

Millie

Szeretem ezt a házat.

Mindent imádok benne. Imádom az óriási pázsitot az előkertben és a még hatalmasabb pázsitot a hátsó kertben (még ha mindkettő egyre inkább a barna felé közelít is). Imádom, hogy a nappali akkora, hogy több bútor is elfér benne, nemcsak egy kis kanapé és egy tévé. Imádom, hogy a panorámaablakok egy olyan környékre néznek, amelyről nemrég azt olvastam egy magazinban, hogy az egyik legjobb város a gyereknevelésre.

És legfőképpen azt szeretem, hogy az enyém. A Locust Street 14. szám alatti ház egyedül az enyém. Na jó, már csak harminc év jelzáloghitel-törlesztés, és az enyém lesz. Folyton arra gondolok, milyen szerencsés vagyok, miközben végigsimítok az ujjaimmal az új nappalink falán, és közelebb viszem az arcom, hogy megcsodáljam a vadonatúj virágos tapétát.

– Anya már a házat puszilgatja! – visít egy hang a hátam mögül.

Gyorsan elhúzódom a faltól, holott nem arról van szó, hogy a kilencéves fiam rajtakapott egy titkos szeretővel. Nem szégyellem, hogy szeretem ezt a házat. Legszívesebben világgá kürtölném ezt a tetőteraszról. (Csodás tetőteraszunk van. Imádom ezt a házat.)

– Neked nem épp a kicsomagolással kellene foglalkoznod? – vetem oda.

Nico összes doboza és bútora a hálószobájába került, tehát neki azokat kellene kipakolnia, de ehelyett többször is nekidob egy baseball-labdát a falnak – az én gyönyörű, virágos tapétával borított falamnak –, majd elkapja. Alig öt perce élünk ebben a házban, és ő máris elhatározta, hogy tönkreteszi. Látom a sötétbarna szemében.

Nem arról van szó, hogy nem szeretem a fiamat a világon mindennél jobban. Ha előállna egy olyan képzeletbeli helyzet, amikor választanom kellene Nico élete és a ház között, természetesen Nicót választanám. Ez nem kérdés.

Csak azt mondom, hogy ha bármi olyat tesz, ami árt ennek a háznak, akkor szobafogságot kap, amíg elég idős nem lesz ahhoz, hogy megborotválkozzon.

– Holnap kipakolok – mondja Nico. Mintha az lenne az általános életfilozófiája, hogy mindent holnap végez el.

– Vagy inkább most? – javaslom.

Nico a levegőbe dobja a labdát, és az épphogy csak súrolja a plafont. Ha bármi értékes dolog lenne ebben a házban, most szívrohamot kapnék.

– Később – ragaszkodik hozzá.

Vagyis soha.

Felpillantok a lépcsőkön. Igen, van lépcsőnk! Igazi lépcsőházunk. Magától értetődő, hogy minden egyes lépésnél nyikorog, és van rá esély, hogy ha az ember túl erősen kapaszkodik a korlátba, akkor leszakad. De van lépcsőnk, ami a ház egy teljesen másik szintjére vezet.

Látszik, hogy túl sokáig éltem New Yorkban. Vonakodtam visszajönni Long Islandre azok után, ami legutóbb történt, amikor itt éltem, de az már majdnem két évtizede volt – a távoli múltban.

– Ada! – kiáltok fel a lépcsőn. – Ada, gyere ki, kérlek!

Néhány pillanattal később a tizenegy éves lányom kidugja a fejét a lépcsőházba, hogy láthassam, amint sűrű, hullámos fekete haja alatt a sötét szeme kikukucskál rám. A szeme ugyanolyan színű, mint Nicóé, az apjuktól örökölte. Az öccsével ellentétben Ada már biztosan kipakolta a holmiját, mióta megérkeztünk. Színtiszta ötös tanuló – az a fajta, aki a házi feladatát anélkül csinálja meg, hogy szólnának neki, egy héttel a határidő előtt.

– Ada – kezdem –, befejezted már a kipakolást?

– Majdnem.

Ez nem meglepő.

– Nem tudnál segíteni Nicónak kicsomagolni a dobozait?

Ada habozás nélkül bólint.

– Persze. Gyere, Nico!

Nico azonnal felismeri: ez egy lehetőség arra, hogy a nővére végezze a munka nagy részét.

– Oké! – egyezik bele boldogan.

Nico végre abbahagyja a baseball-labdával való rémisztgetésemet, és kettesével sprintel felfelé a lépcsőn, hogy kövesse Adát a szobájába. Figyelmeztetni akarom, hogy ne végezzen el minden munkát az öccse helyett, de ez már veszett fejsze nyele. Jelen pillanatban nekem is van vagy hatvan saját dobozom, amit ki kell pakolnom. Amint elkészülök vele, elégedett leszek.

Rendkívül szerencsések voltunk, hogy megkaptuk ezt a házat. Fél tucat licitháborút vesztettünk el olyan környékeken, amelyek még csak nem is voltak olyan szépek, mint ez. Nem gondoltam, hogy a legkisebb esélyünk is van arra, hogy megkaparintsuk ezt a különlegesen felújított, régi parasztházat egy olyan városban, ahol ilyen magas színvonalú állami iskolák vannak. Majdnem sírtam örömömben, amikor az ingatlanügynökünk felhívott, hogy tudassa: a ház a miénk. Tíz százalékkal kevesebbért, mint amennyiért kínálták!

Az univerzum úgy döntött, hogy megérdemlünk egy kis szerencsét.

Kikukkantok az ablakon a ház elé, az utcán parkoló költöztető teherautóra. Egy kis zsákutcában lakunk, amiben csak két másik ház van.

Az út túloldalán egy ember sziluettjét látom az ablaknál. Gondolom, ő az új szomszédom. Remélem, barátságos!

Csörömpölés hallatszik a teherautó belsejéből, és felrántom a bejárati ajtót, hogy megnézzem, mi történik. Épp időben lépek ki, hogy lássam, amint a férjem az egyik barátjával, aki vállalta, hogy segít a költözésben, kiszáll a teherautóból. Én szerettem volna felbérelni egy költöztetőcéget, de ő ragaszkodott hozzá, hogy a barátai segítségével maga is meg tudja csinálni. És el kell ismernem, hogy minden fillérrel takarékoskodnunk kell, ha fizetni akarjuk a jelzáloghitelünket. Még a tíz százalékkal alacsonyabb áron sem volt olcsó az álomházunk.

A férjem a nappalink kanapéjának egyik végét tartja, a pólója a felsőtestéhez tapad az izzadságtól. Összerezzenek, mert negyvenes éveiben jár, és a legkevésbé sem hiányzik neki, hogy meghúzza a hátát. Amikor a költözést terveztük, kifejtettem neki ezt az aggályomat, és úgy viselkedett, mintha ez lenne a leghülyébb dolog, amit valaha hallott, pedig én minden második héten meghúzom a hátam. És nem a kanapé emelésétől. Hanem a tüsszentéstől.

– Légy óvatos, Enzo! – mondom. Felnéz rám, és amikor elvigyorodik, elolvadok. Ez normális? Más nőknek is megremeg néha a térde valakitől, akivel több mint tizenegy éve házasok?

Nem? Csak az enyém?

Úgy értem, nem mintha minden percben megtörténne. De azért még mindig odavagyok érte. És persze az sem árt, hogy megmagyarázhatatlan módon évről évre egyre szexibbnek tűnik. (Míg én csak öregszem egy évet.)

– Óvatos vagyok! – bizonygatja. – Különben is, ez a kanapé? Ez könnyű! Szinte semmit sem nyom.

Erre a kanapé másik végét tartó fickó az égre emeli a tekintetét. De elismerem, ez nem éppen egy nehéz kanapé. Az IKEA-ból vettük, ami előrelépés az előző darabhoz képest, amit az utcán szedtünk össze. Enzónak volt egy elmélete, miszerint a legjobb bútorok a lakásunk előtti járdáról származnak.

Azóta egy kicsit felnőttünk. Remélem!

Ahogy Enzo és a barátja behozzák a kanapét a gyönyörű új házunkba, újra felemelem a tekintetem, hogy megnézzem a szemközti házat. Locust Street 13. Még mindig bámul valaki az ablakból. A házban sötét van, így nem sokat látok, de az a sziluett még mindig ott áll az ablaknál.

Valaki figyel minket.

De nincs ebben semmi vészjósló. A házban lakóknak mi vagyunk az új szomszédok, és biztos vagyok benne, hogy kíváncsiak arra, kik vagyunk. Amikor régebben láttam egy költöztető teherautót a házunk előtt, én is mindig az ablakon keresztül figyeltem, hogy ki költözik be, Enzo pedig nevetett, és azt mondta, hogy ne bámészkodjak tovább, hanem menjek és mutatkozzam be.

Ez a különbség közte és köztem.

Mondjuk, nem ez az egyetlen különbség.

Azért, hogy változtassak a szokásaimon, és barátságosabb legyek, mint a férjem, felemelem a kezem, hogy integessek a sziluettnek. Akár meg is ismerkedhetek az új szomszédommal a 13-ban.

Csakhogy az ablakban álló személy nem integet vissza. Ehelyett a redőnyök hirtelen becsukódnak, és a sziluett eltűnik.

Üdv az utcában!

KETTŐ

Enzo az utolsó dobozokat hordja be a házba, én pedig kint állok a ritkás pázsiton, és kerülgetem a kipakolást, miközben arról fantáziálok, hogyan fog kinézni a gyep, miután a férjem felfrissíti. Enzo igazi varázsló, ha füvesítésről van szó – valahogy így ismerkedtünk meg. Ez itt szinte esélytelennek tűnik a barna foltokkal és a porhanyós talajjal, de tudom, hogy egy év múlva nekünk lesz a legszebb gyepünk az egész zsákutcában.

Elmerülök a gondolataimban, amikor a közvetlenül a miénkkel szomszédos ház – a Locust Street 12. – ajtaja kinyílik. A házból egy karamellszínű, lépcsősre vágott frizurájú nő lép ki, aki feszes fehér blúzt és piros szoknyát visel, tűsarkú cipő van a lábán, ami úgy néz ki, mintha valakinek a szemét is ki lehetne vele szúrni. (Miért mindig ez jut az eszembe róla?)

A szemközti szomszéddal ellentétben ő barátságosnak tűnik. Lelkesen felemeli a kezét üdvözlésképpen, és átvág a házainkat elválasztó rövid, macskaköves járdán.

– Helló! – lelkendezik. – Olyan jó végre megismerni az új szomszédainkat! Suzette Lowell vagyok.

Ahogy kinyújtom a kezem, és a manikűrözött kezét a sajátomba veszem, nő létére lenyűgözően fájdalmas kézfogással jutalmaz.

– Millie Accardi – mondom.

– Olyan csodás, hogy találkoztunk, Millie – mondja. – Egyszerűen imádni fogsz itt élni.

– Már most is imádom – mondom őszintén. – Ez a ház csodálatos.

– Igen, tényleg az – biccent Suzette. – Egy ideig üresen állt, mert tudod, egy ilyen kicsi házat nehéz eladni. De tudtam, hogy majd meg fogja találni a megfelelő család.

Kicsi? Sértegeti a mi szeretett házunkat?

– Nekem igazából tetszik.

– Na, igen. Olyan hangulatos, ugye? És… – Tekintete végigsiklik az ajtó előtti néhány lépcsőfokon, amely kissé omladozik, bár Enzo fogadkozik, hogy rendbe hozza. Ez csak egyike a számos javításnak, amit még el kell végeznünk. – Rusztikus. Olyan rusztikus.

Oké, most már határozottan sértegeti a házat.

De nem érdekel. Még mindig imádom ezt a házat. Nem érdekel, mit gondol egy sznob szomszéd.

– Szóval, dolgozol, Millie? – kérdezi Suzette, és kékeszöld szeme az arcomra szegeződik.

– Szociális munkás vagyok – mondom némi büszkeséggel. Bár már sok éve ezt csinálom, még mindig büszke vagyok a pályámra. Igen, kimerítő tud lenni, lélekölő, a fizetésről pedig jobb nem is beszélni. De még mindig szeretem. – És te?

– Ingatlanügynök vagyok – mondja ugyanolyan büszkén. Á, ez megmagyarázza, miért sértegette a házunkat az ingatlanosok szóhasználatával. – A piac most fog berobbanni.

Nos, ez igaz. Most esik le, hogy Suzette nem vett részt ennek a háznak az eladásában. Ha ingatlanügynök, akkor hogy lehet, hogy a szomszédai nem akarták, hogy ő adja el a házukat?

Enzo előbukkan a teherautóból, újabb dobozokat cipel, pólója még mindig a mellkasára tapad, fekete haja nedves. Emlékszem, hogy megtöltöttem az egyik dobozt könyvekkel, és aggódtam, hogy túl nehéz lesz. És most nemcsak azt a dobozt cipeli, hanem még egyet rápakolt a tetejére. Már attól megfájdul a hátam, ha csak nézem őt.

Suzette is őt figyeli.

Követi, ahogy a költöztetőkocsitól a bejárati ajtóig halad, és mosoly terül szét az ajkán.

– A költöztető fickó nagyon dögös – jegyzi meg.

– Igazából – mondom – ő a férjem.

Leesik az álla. Úgy tűnik, többre tartja őt, mint a házat.

– Komolyan?

– Aha. – Enzo lerakta a dobozokat a nappaliban, és kijön a házból újabbakért. Honnan van ennyi energiája? Mielőtt a kocsihoz ér, intek neki. – Enzo, gyere, ismerd meg az új szomszédunkat, Suzette-et.

Suzette gyorsan megigazítja a blúzát, és a füle mögé tűr egy karamellszínű hajtincset. Ha tehetné, biztos vagyok benne, hogy gyorsan megnézné magát egy kompakt tükörben, és felfrissítené a rúzsát. De erre már nincs ideje.

– Helló! – áradozik kinyújtott kézzel. – Örülök, hogy megismerhetlek! Enzo, ugye?

A férjem megfogja a kezét, és széles mosolyt villant rá, amitől a szeme körüli ráncok összehúzódnak.

– Igen, Enzo vagyok. És te vagy Suzette?

A nő kuncog és lelkesen bólogat. A reakciója kissé eltúlzott, de az igazsághoz hozzátartozik, hogy a férjemet sem kell félteni. Húsz éve él ebben az országban, és amikor a vacsoraasztalnál beszélgetünk, az akcentusa viszonylag enyhe. De amikor sármos akar lenni, akkor olyan erős akcentussal beszél, mint aki egyenesen a hajóról jött. Vagy ahogy ő mondaná: „Egyenes a hajóról.”

– Nagyon fogjátok szeretni ezt a helyet – biztosít minket Suzette.  – Olyan csendes kis zsákutca.

– Már most is imádjuk – mondom.

– És a házatok is olyan tündéri – folytatja, újabb kreatív módot találva arra, hogy rámutasson, a mi házunk lényegesen kisebb, mint az övé. – Tökéletes lesz nektek és a gyerekeiteknek, különösen, hogy úton van a következő kicsi.

Amikor ezt mondja, célirányosan a hasamra néz, ahol határozottan nincs úton egy kicsi sem. Kilenc éve volt utoljára.

Az a legrosszabb az egészben, hogy Enzo megfordítja a fejét, hogy rám nézzen, és egy pillanatra felcsillan az izgatottság az arcán, pedig nagyon jól tudja, hogy Nico születésekor, a sürgősségi császármetszés során elvarrták a petevezetékeimet. Lenézek a hasamra, és észreveszem, hogy a felsőm valóban szerencsétlen módon kidudorodik. A szívem mélyén kicsit belehalok.

– Nem vagyok terhes – mondom részben Suzette-nek, részben pedig a férjemnek.

Suzette kezét a vörös rúzsára teszi.

– Jaj, drágám, annyira sajnálom! Csak azt hittem…

– Semmi baj – mondom, és félbeszakítom, mielőtt még tovább rontana a helyzeten. Őszintén szólva imádom a testemet. Húszéves koromban csupa csont voltam, de most végre vannak nőies domborulataim, amikkel büszkélkedhetek, és ki merem jelenteni, hogy a férjemnek is tetszenek.

Mindenesetre ezt a felsőt ki fogom dobni.

– Két gyerekünk van – Enzo átkarolja a vállamat, mit sem törődve Suzette sértő megjegyzésével. – A fiunk, Nico és a lányunk, Ada.

Enzo nem is lehetne büszkébb a két gyermekünkre. Nagyszerű apa, és még ötöt akart volna, ha nem haltam volna bele majdnem a fiunk születésébe. Szerettünk volna örökbe fogadni vagy nevelőszülőkké válni, de az én hátteremmel ez szóba sem jöhetett.

– Neked van gyereked, Suzette? – kérdeztem.

Rémült arckifejezéssel rázza meg a fejét

– Jaj, dehogy! Nem vagyok egy anyatípus. Csak én vagyok és a férjem, Jonathan. Boldogok vagyunk gyermektelenül.

Kitűnő – van neki saját férje. Akkor az enyémet békén is hagyhatja.

– De van egy kisfiú a szemben lévő házban – mondja. – Harmadik osztályos.

– Nico is harmadikos – mondja Enzo lelkesen. – Esetleg bemutathatnánk őket egymásnak?

Amikor elköltöztünk, a tanév közepén kellett kivennünk a gyerekeket az iskolából. Nyilvánvaló, hogy az ember nem szívesen veszi ki a két általános iskolás korú gyerekét március közepén az osztályából. Bűntudat gyötört, de nem futotta a jelzáloghitelre és a bérleti díjra is a tanév végéig, így nem volt más választásunk.

Nicót, aki az apjához hasonlóan társaságkedvelő, látszólag nem zavarta a dolog. Nico számára egy egész teremnyi új gyerek, akiket lenyűgözhet a bohóckodásával, szórakoztató kalandot jelent. Ada nyugodtan fogadta a hírt, de később rajtakaptam, hogy a szobájában sír amiatt, hogy a két legjobb barátját hátra kell hagynia. Remélem, hogy őszre mindketten beilleszkednek, és a tanév közepén történő költözés traumája már csak egy távoli emlék lesz.

– Megpróbálhattok bemutatkozni nekik – vonja meg Suzette a vállát –, de az a nő, aki ott lakik, Janice, nem túl barátságos. Alig jön ki a házból, kivéve, ha elviszi a fiát a buszmegállóba. Többnyire csak az ablakban látom, ahogy bámulja az utcát. Olyan leskelődő típus.

– Ó…! – mondom, és azon tűnődöm, hogy lehet az, hogy Janice szemlátomást soha nem hagyja el a házát, mégis ennyire kíváncsi.

Átnézek a Locust Street 13.-ra. Az ablakok mind sötétnek tűnnek, pedig nappal van, és úgy tűnik, a lakók otthon vannak.

– Remélem, jó redőnyöket szerzel az ablakokra! – mondja nekem. – Mert remekül rátok lát.

Enzo és én egyszerre fordítjuk a fejünket a vadonatúj házunk irányába, és hirtelen rájövünk, hogy az egész ház egyetlen ablakán sincs redőny vagy függöny. Hogyhogy nem vettük észre? Senki sem mondta, hogy redőnyöket kell vennünk! Eddig minden házban, ahol laktunk, már be voltak szerelve!

– Veszek redőnyöket – mormolja Enzo a fülembe.

– Köszönöm.

Suzette szórakoztatónak találja a tudatlanságunkat.

– Az ingatlanügynök nem figyelmeztetett, hogy vegyetek redőnyöket?

– Azt hiszem, nem – motyogom.

Gondolom, ez arra utal, hogy Suzette emlékeztetett volna minket, ha ő lett volna az ingatlanügynökünk. De ehhez már egy kicsit késő. Egyelőre redőnytelenek vagyunk.

– Tudok ajánlani egy kiváló céget, amelyik beszereli a redőnyöket – mondja. – Tavaly készítették el a miénket. A földszintre és az emeletre gyönyörű, méhsejtmintás redőnyöket tettek, a padlásra pedig imádni való zsalukat.

El sem tudom képzelni, mennyibe kerülhet egy ilyen dolog. Sokkal többe, mint amennyit mi költhetünk, az biztos.

– Nem, köszönöm – mondja Enzo. – Meg tudom csinálni.

Suzette a férjemre kacsint.

– Igen, lefogadom, hogy így van.

Ez most komoly? Kezd elegem lenni abból, hogy ez a nő a szemem láttára nyomul a férjemre. Nem mintha más nők nem tennék ugyanezt, de az isten szerelmére, szomszédok vagyunk. Nem tudna egy kicsit tartózkodóbb lenni? Kísértésbe esem, hogy mondjak valamit, de inkább nem akarok ellenséget szerezni magamnak öt perccel azután, hogy ideköltöztem.

– Amúgy – teszi hozzá –, meg akartam hívni a családot vacsorára. Természetesen mindkettőtöket, és… a gyerekek is jöhetnek. – Nem tűnik túl boldognak a gondolattól, hogy a gyerekeink belépnek az otthonába. És még csak nem is tud Nico hajlamáról, hogy bármelyik szobába belépve öt percen belül összetör valami drágát.

– Persze, az csodálatos lenne – mondja Enzo.

– Mesés! – A nő ragyog. – Mondjuk holnap este? Biztos vagyok benne, hogy a ti konyhátok addigra még nem lesz kész, úgyhogy ez majd leveszi a terhet a vállatokról.

Enzo felhúzott szemöldökkel néz rám. Végtelen mennyiségű energiája van, ha társasági eseményekről van szó, de én introvertált vagyok, ezért értékelem, hogy előbb megkérdezi tőlem, mielőtt elfogadja. Őszintén szólva irtózom a gondolattól, hogy egy estét ezzel a nővel töltsek. Kicsit extravagánsnak tűnik. De ha már itt fogunk lakni, nem kötelességünk, hogy barátkozzunk a szomszédokkal? Nem ezt teszik a normális városi családok? És talán nem is lesz annyira rossz, ha egyszer megismerem.

– Persze – mondom. – Az nagyon jó lenne. Alig ismerünk valakit Long Islandben.

Suzette fejét hátravetve nevet, felfedve gyöngyházfehér fogsorát.

– Ó, Millie…

Enzo felé pillantok, aki megvonja a vállát. Úgy tűnik, egyikünk sem tudja, mi olyan vicces.

– Mi az?

– Nem is tudod, hogy hangzik – kuncogja. – Senki sem mondja úgy, hogy ‘Long Islandben’.

– N… nem?

– Nem! – Megrázza a fejét, mintha valami nagyon vicceset mondtam volna. – Úgy mondják, hogy ‘Long Islanden’. Nem benne vagytok a szigetben – ez olyan értelmetlenül hangzik. Egy szigeten vagytok.

Enzo a sötét haját igazgatja. Egyébként nulla ősz hajszál van a fején. A hajfestékem nélkül én eléggé ősz lennék, mert őszülök, amióta Nico megszületett. Enzónak csak néhány fehér szál van a szakállában, amikor megnöveszti. De amikor erre felhívtam a figyelmét, addig kotorászott a fejbőrén, amíg nem talált egyetlen ősz hajszálat, amit megmutathatott nekem, mintha ettől jobb lenne.

– Ezt most nem értem – mondom. – Ez azt jelenti, hogy az embereknek azt kell mondaniuk, hogy Manhattanen élnek? Vagy Bronxon?

A mosoly lehervad az arcáról.

– Nos, Bronx egy teljesen más eset.

Próbálom elkapni Enzo tekintetét, de úgy tűnik, csak szórakozottan nézi az egészet.

– Hát, örülünk, hogy itt lehetünk Long Islanden, Suzette. És izgatottan várjuk, hogy holnap este nálatok vacsorázhassunk.

– Alig várom – mondja.

Kénytelen vagyok magamra erőltetni egy mosolyt.

– Hozzak valamit?

– Ó… – Megkocogtatja a mutatóujját az állán. – Esetleg desszertet?

Remek! Most meg ki kell találnom, mi a fenét hozzak desszertnek, ami megfelel Suzette elvárásainak. Azt hiszem, egy csomag Oreo nem lesz elég.

– Jól hangzik!

Ahogy Suzette visszasétál az ösvényen a saját, sokkal nagyobb házához, és a cipője minden egyes lépésnél csattog a járdán, valami bizsergést érzek a gyomrom mélyén. Annyira izgatott voltam, amikor megvettük ezt a házat. Olyan sokáig voltunk összezsúfolva apró lakásokban, és végre megvan álmaim háza.

De most először elgondolkodom azon, hogy nem követtem-e el szörnyű hibát, hogy ideköltöztem.

HÁROM

Ma este a konyhaasztalnál vacsorázunk négyesben. Hogy mi az a konyhaasztal? Az egy olyan asztal, ami elfér a konyhánkban. Igen, a konyhánkban most már van hely egy egész asztalnak. Az előző konyhánkban alig volt hely akár csak egy embernek is.

Kínai ételt rendeltünk egy étteremből, amelyik a postaládánkba dobott egy étlapot. Nem vagyok túl válogatós az ételek terén, és Enzo sem az. Az egyetlen dolog, amit nem eszik meg, az az olasz étel. Azt mondja, hogy egyetlen étterem sem csinálja jól, és mindig csalódik. De a házhoz szállított pizzát megeszi, mert az szerinte nem olasz étel.

Ada ugyanilyen laza, de Nico szuper válogatós az ételek terén. Ezért van az, hogy amíg mi többiek pirított tésztát és brokkolis marhahúst majszolunk, addig én egy tányér fehér rizst készítettem a fiamnak, egy kis vajjal és sok-sok sóval fűszerezve. Biztos vagyok benne, hogy mostanra vajas rizs folyik az ereiben.

– Az első vacsoránk az új házban – jelentem be büszkén. – Végre felszenteljük a konyhaasztalunkat.

– Miért mondod ezt folyton, anya? – kérdezi Nico. – Miért mondod folyton, hogy mindent felszentelünk?

Hogy őszinte legyek, nem vagyok benne biztos, hogy valaha is hallotta tőlem a „szentelés” szót ezelőtt, de az elmúlt órákban legalább ötször használtam. Amikor korábban a kanapén ültünk, azt mondtam, hogy felszenteljük a nappalit. Aztán amikor kiment az udvarra a baseball-labdával, azt mondtam, hogy felszenteli az udvarunkat. És valamikor talán megemlítettem, hogy fel fogom szentelni a WC-t.

– Anya csak izgatott a ház miatt – Enzo a kezemért nyúl a konyhaasztalon keresztül. – És igaza van. Nagyon szép ház.

– Elég szép – ismeri el Nico. – De bárcsak pirosra lenne festve! És sárga boltívek is lehetnének rajta.

Oké, biztos vagyok benne, hogy a fiam azt mondja, hogy a McDonald’sban akar lakni.

Nem érdekel. Kettőjüknek vettük ezt a házat. Bronxban egy aprócska lakásban voltunk összezsúfolva, és a férfiak elkezdtek Adára sandítani, miközben ő hazafelé tartott. Most egy csodálatos iskolai körzethez tartozunk, lesz helyük játszani a hátsó kertben, és sétálgathatnak a környéken anélkül, hogy attól kellene tartaniuk, hogy kirabolják őket. Még ha nem is értékelik, ez a legjobb dolog, amit tehettünk értük.

– Anya? – Ada tologatja a tésztát a tányérján, és rájövök, hogy alig evett valamit. – Holnap megyünk suliba?

Összehúzza sötét szemöldökét. Mindkét gyerekem rettentően hasonlít az apjára. Olyan, mintha mindketten az ő klónjai lennének, és én csak az inkubátor lettem volna, aki kihordta őket. Ada gyönyörű, a haja hosszú, koromfekete, barna szeme pedig a fél arcát kitölti. Enzo szerint pont úgy néz ki, mint a húga, Antonia. Most épp a gyermek- és a felnőttlét közötti átmenethez közeledik, és egy napon hamarosan olyan nő lesz, akire felfigyelnek. Amikor ez megtörténik, biztos vagyok benne, hogy Enzo állandóan baseballütővel fog járkálni. Nem akarja bevallani, de nagyon félti őt.

– Úgy érzed, készen állsz az iskolakezdésre? – kérdezem tőle.

– Igen – mondja, még úgy is, hogy a fejével nemet int.

– Vége a tavaszi szünetnek – mutatok rá. – Szóval… körülbelül egy hétig senki sem látta a másikat. Valószínűleg nem is fognak emlékezni egymásra.

Ada egy cseppet sem tűnik vidámnak, de Nico felkacag.

– El tudlak vinni titeket holnap – ajánlja fel Enzo. – Mehetnénk a teherautómmal.

A kislányom szeme felcsillan, mert imád az apja teherautójában utazni.

– Ülhetek elöl?

Enzo felhúzott szemöldökkel néz rám. Imádja kényeztetni őket, de értékelem, hogy nem teszi meg anélkül, hogy ne kérdezné meg tőlem.

– Igazából, drágám – mondom –, még mindig túl kicsi vagy az első üléshez. De majd nemsokára.

– Én busszal akarok menni holnap – jelenti ki Nico. Tavaly túl közel voltunk az általános iskolához ahhoz, hogy iskolabuszra szálljunk. Így most a „buszozás” olyan élménnyé nőtte ki magát, amivel csak egy Umpa Lumpákkal teli csokoládégyár meglátogatása vetekedhet. Úgy tűnik, csak erre tud gondolni. – Kérlek, anya!

– Persze – mondom –, és Ada, ha te apáddal akarsz menni…

– Nem – mondja határozottan –, én is a buszon megyek Nicóval.

Sok mindent el lehet mondani a lányomról, de az egyszer biztos, hogy hihetetlenül óvja a kisöccsét. Hallottam, hogy a gyerekek nagyon féltékenyek tudnak lenni, amikor kistestvér születik, de Ada azonnal belezúgott Nicóba. Otthagyta az összes babáját, és helyette vele foglalkozott. Van néhány fájdalmasan imádni való fényképem Adáról, amint az ölében ringatja Nicót, és eteti a cumisüveggel.

– És még… – Nico még több fehér rizst kanalaz a szájába, aminek csak körülbelül a nyolcvan százaléka kerül be a szájába. A maradék az ölébe és az alatta lévő padlóra potyog. – Kaphatok egy háziállatot, anya? Kérlek!

– Ööö… – mondom.

– Azt mondtad, ha idősebb és felelősségteljesebb leszek, lehet háziállatom – emlékeztet Nico.

Végül is, már idősebb. Ami a felelősségteljes részt illeti…

– Egy kutyát? – kérdezi Ada reménykedve.

– Még be kell kerítenünk az udvart, mielőtt fontolóra vennénk egy kutyát – mondom nekik. Ráadásul szeretnék stabilabb anyagi alapokon állni, mielőtt még egy újabb taggal bővítjük a családunkat.

– Akkor mit szólnátok egy teknőshöz? – javasolja Ada.

Megborzongok.

– Ne, kérlek, ne egy teknőst. Utálom a teknősöket.

– Nem akarok se kutyát, se teknőst – mondja Nico. – Imádkozó sáskát akarok.

Majdnem félrenyelek egy brokkolit.

– Egy mit?

– Igazából jó háziállat – szólal meg Enzo. – Nagyon könnyen gondozható.

Úristen, Enzo tud róla, hogy Nico be akarja hozni azt a szörnyűséget a házunkba?

– Nem! Nem fogunk imádkozó sáskát venni.

– De miért nem, anya? – unszol Nico. – Szuper menők. A szobámban fogom tartani, és neked soha nem kell látnod. Hacsak nem akarod látni.

Rám villantja azt a kedves mosolyát. Most épp imádniv alóan kerek arca van, és egy rés van a fogai között. De lehet látni, hogy hat-hét év múlva úgy fogja összetörni a szíveket, mint az apja, még azelőtt, hogy összejöttünk volna.

– Az sem számít, ha nem látom – felelem. – Tudni fogom, hogy ott van.

– Elzárva fogjuk tartani – mondja Enzo, és rám villantja a saját verzióját ugyanannak a mosolynak. A fenébe a férjemmel, amiért ilyen jóképű.

– Mivel etetnéd? – kérdezem.

– Legyekkel – mondja Nico.

– Nem – rázom meg a fejem. – Nem. Ezt nem csináljuk.

– Ne aggódj! – mondja Nico. – Ezek röpképtelen legyek.

– Ezek gyalogosok – viccelődik Enzo.

– Még csak nem is kerül semmibe – teszi hozzá Nico. – A legyeket mi magunk fogjuk tenyészteni.

– Nem! Nem, nem és nem!

Enzo benyúl az asztal alá, és megszorítja a térdemet.

– Millie, kivettük a gyerekeket az iskolából, és ideköltöztettük őket. Ha Nico imádkozó sáskát akar…

A fenébe! Ő is szeretné az imádkozó sáskát. Ez pont az a fajta dolog, amit Enzo menőnek tartana.

Adára nézek, hogy segítsen, de ő túlságosan el van foglalva azzal, hogy kis tésztakupacokat csináljon a tányérján. A saját nevét írja ki tésztával. Általában nem szokott játszani az ételével, úgyhogy biztos nagyon feszült lehet.

– Ha igent mondanék – mondom –, hol vehetnénk egy imádkozó sáskát?

Enzo és Nico pacsiznak egymással, ami imádnivaló lenne, ha nem rettegnék annyira ettől a rovartól, amit a házba hoznak.

– Vehetünk imádkozó sáska petecsomót – magyarázza Nico. Istenem, mióta beszélgetnek erről? Úgy tűnik, mintha nagyon jól átgondolt tervük lenne. – Aztán kikelnek, és több száz van belőlük.

– Több száz…

– De nem gond – mondja gyorsan Enzo. – Megeszik egymást, így aztán általában csak egy vagy kettő marad.

– És akkor fel tudjuk őket szentelni – teszi hozzá Nico. – Oké, anya?

Elképzelem, hogy Suzette Lowell mennyire elborzadna, ha felfedezné, hogy a tökéletes zsákutcájában egy imádkozó sáska és egy kolónia röpképtelen légy is van, ami az egyetlen mulatságos dolog ebben a helyzetben. Oké, rendben, azt hiszem, hagyom, hogy ez megtörténjen. De Istenre esküszöm, ha az én gyönyörű új otthonom tele lesz legyekkel, Nicónak el kell költöznie.