Makszim Gorkij

Az Artamonovok

Fordította:

Gellért Hugó

Fapadoskonyv.hu

Borító: Rimanóczy Andrea

ISBN 978-963-299-582-3

Romain Rolland-nak:

az embernek, a költőnek

1

Két évvel a jobbágyság fölszabadítása után, Urunk színeváltozása napján, a „Nyikola a Dombtetőn”-templom hivői egy „idegent” vettek észre a déli mise alatt; udvariatlan taszigálással keresztülfurakodott a tömegen, majd vastag gyertyákat állított azok elé a szentképek elé, amelyek Drjomov városában a legnagyobb tiszteletben álltak. Hatalmas termetű ember volt, őszbe csavarodó, hosszú szakálla gyűrűkben omlott alá, dús fekete haja göndör volt, mint a cigányoké, orra hatalmas, és kékesszürke szeme merészen kivillant kidomborodó, busa szemöldöke alól. Jellemző volt az is, hogy amikor lelógatta kezét, széles tenyere térdét érintette.

A tekintélyes polgárokkal együtt járult a kereszt elé, ami különös visszatetszést keltett; és amikor a mise véget ért, Drjomov előkelőségei megálltak a templom előcsarnokában, hogy elmondják véleményüket az idegen férfiról. Egyesek azt tartották: lókereskedő, mások: jószágigazgató – a szelíd, beteges, de jószívű polgármester, Jevszej Bajmakov pedig halkan köhécselve ezt mondta:

– Kétségkívül udvari alkalmazott; vadász vagy efféle, az uraságok szórakozásainak szolgálatában.

Pomjalov viszont, a himlőhelyes és rút posztókereskedő – gúnynevén az „özvegy svábbogár” –, mértéktelen kéjenc, aki nagyon szerette a csípős szavakat, ezt a rosszmájú megjegyzést tette:

– Láttátok, milyen hosszú a mancsa? Nézzétek csak, hogyan megy: mintha neki harangoznának minden toronyban.

A széles vállú, nagy orrú ember, tartós kék posztóból készült zekéjében és finom bagaria csizmájában, keményen lépdelt végig az utcán, mintha csak a saját földjén járna; kezét zsebébe dugta, könyökét erősen oldalához szorította. Miután lelkére kötötték Jerdanszkajának, az ostyasütő asszonynak, hogy tudja meg töviről hegyire, ki is ez az ember, a polgárok, akiket Pomjalov délutáni teára hívott meg málnásába, a harangok zúgása közepette elszéledtek pirogjaikhoz.

Ebéd után más drjomoviak a folyó túlsó partján látták az ismeretlen férfit a „Tehénnyelv” foknál, a Ratszkij hercegek birtokán; egyenletes, széles léptekkel rótta a homokos fokot a rekettyebokrok között, és tenyere ernyője alól a várost, az Okát és hurokszerűen kanyargó mellékfolyócskát, a mocsaras Vataraksát nézegette. Drjomovban az emberek óvatosak: egyik sem tudta elhatározni magát, hogy odakiáltson és megkérdezze, kicsoda és mit csinál? Így hát a részeges rendőrt, Sztupa Maskát, a város tréfacsinálóját és pojácáját küldték át hozzá, aki mindenki szeme láttára, és az asszonyok előtt sem röstelkedve, szégyenkezés nélkül húzta le egyenruhájának nadrágját, és csupán összehorpadozott csákójával fején gázolta keresztül az iszapos Vataraksát; aztán fölfújta részeges nagy pocakját, nevetségesen kacsázva az idegen elé dülöngélt, s hogy önmagát bátorítsa, a kelleténél hangosabban rászólt:

– Ki vagy?

Hogy az idegen mit válaszolt, nem lehetett hallani, de Sztupa azonnal visszatért övéihez, és elmondta:

– Megkérdezett: nem szégyelled magad, arcátlan? Szeme gonosz: rablóra hasonlít.

Este, Pomjalov málnáskertjében, Jerdanszkaja, a golyvás ostyasütő – híres és okos kártyavető asszony – borzalmasan kimeresztett szemmel jelentette az előkelőségeknek:

– Iljának hívják, vezetékneve Artamonov; azt mondta, hogy itt akar nálunk vállalkozást kezdeni, de hogy milyen vállalkozást, nem tudtam kivenni belőle. A vorgorodi útról érkezett ide, és három óra után pár perccel ugyanazon az úton távozott.

Így nem is tudtak meg semmi különösebbet erről az emberről, és a drjomoviaknak az a kellemetlen érzésük támadt, mintha valaki éjjel ablakukon bekopogtatott s aztán eltűnt volna, hogy így, szavak nélkül figyelmeztessen egy közelgő szerencsétlenségre.

Eltelt három hét, és a sebhely már csaknem behegedt a polgárok emlékezetében, amikor ez az Artamonov egyszerre csak beállított negyedmagával egyenesen Bajmakovhoz, és olyan hangon, mintha baltával fát hasogatna, így szólt hozzá:

– Itt vagyunk, Jevszej Mitrics; új lakók kerülnek bölcs vezetésed alá. Segíts, hogy berendezkedhessünk körülötted becsületes életre.

Értelmesen és röviden elmondta, hogy a Ratszkij hercegek embere a Raty folyó menti birtokukról, a kurszki kormányzóságból; Georgij hercegnél volt intéző, de a fölszabadítás után szolgálatából kilépett; szép jutalmat kapott, s most elhatározta, hogy vállalkozásba fog: szövőgyárat alapít. Özvegy; gyermekeinek neve – a legidősebbé Pjotr, a púposé Nyikita, a harmadiké pedig, aki tulajdonképp unokaöccse, de fiává fogadta: Aljosa.

– A mi parasztjaink kevés lent ültetnek – jegyezte meg elgondolkozva Bajmakov.

– Rávesszük őket, hogy többet termeljenek.

Artamonov hangja vastag volt és érdes; úgy beszélt, mintha nagydobot vert volna, Bajmakov pedig egész életében óvatosan járt a földön, és halkan beszélt, mint aki attól fél, hogy valami ijesztőt talál fölébreszteni. Sűrűn hunyorgatva szomorú, orgonaszínű jóságos szemével Artamonov fiait nézte, akik kővé meredve álltak az ajtóban. Mindhárman nagyon elütöttek egymástól: a legöregebb atyjához hasonló, széles mellkasú, összenőtt szemöldökű, apró medveszemű; Nyikita szeme leányos, nagy és kék, mint az inge; Alekszej göndör hajú, pirospozsgás, fehérbőrű, szép legény, egyenesen és vidáman néz maga elé.

– Katona lesz egyikük? – kérdezte Bajmakov.

– Nem, nekem magamnak van szükségem a gyermekeimre; megvan a fölmentésük.

És a gyerekek felé intve, Artamonov megparancsolta:

– Menjetek ki!

Mikor azok némán, libasorban és kor szerinti sorrendben elhagyták a szobát, Artamonov nehéz tenyerét Bajmakov térdére tette, és így folytatta:

– Jevszej Mitrics, egy füst alatt kérőben is vagyok nálad: add leányodat legidősebb fiamhoz.

Bajmakov valósággal megrémült; fölugrott a padról, és hadonászni kezdett.

– Ugyan, az istenért! Első ízben látlak, azt se tudom, ki vagy... te meg ilyesmivel állsz elő! Egyetlen leányom fiatal, férjhez mennie korai, aztán még nem is láttad, nem tudod, miféle... mi ütött beléd?

Artamonov azonban göndör szakállába mosolyogva felelte:

– Kérdezősködj felőlem a járási rendőrfőnöknél; sok hálával tartozik hercegemnek, és a herceg megírta neki, hogy legyen mindenben segítségemre. Rosszat nem fogsz hallani rólam, esküszöm a szentek képeire. Leányodat ismerem, mindent tudok városodban; észrevétlenül itt voltam már négyszer is, mindent kipuhatoltam. Legidősebb fiam ugyancsak megfordult már nálatok, és látta leányodat... ne nyugtalankodj!

Olyan érzéssel, mintha medve rontott volna rá, Bajmakov kérlelni kezdte vendégét:

– Várj legalább...

– Egy keveset várhatok, sokáig várni... az évek nem engedik – mondta szigorúan az állhatatos ember, és az ablakon keresztül lekiáltott az udvarra:

– Gyertek, köszönjetek el a házigazdától!

Amikor búcsút vettek és elmentek, Bajmakov ijedten nézett a szentképekre, háromszor keresztet vetett, és ezt suttogta:

– Istenem, irgalmazz! Miféle emberek? Őrizz meg a gonosztól!

Botjával kopogva levánszorgott a kertbe, ahol a hársfa alatt felesége és leánya befőttet készítettek. A telt, szép asszony megkédezte:

– Miféle nyalka fiúk álltak az udvaron, Mitrics?

– Nem ismerem őket. Hát Natalja hol van?

– Cukorért ment az éléskamrába.

– Cukorért? – ismételte komoran Bajmakov, miközben leereszkedett a gyeppadra. – Cukor. Hm... igazuk van, akik azt mondják: sok bajunk lesz még a fölszabadításból.

Az asszony alaposabban szemügyre vette, és nyugtalanul meg-kérdezte:

– Mi van veled? Megint rosszul érzed magad?

– A szívembe nyilallott. Azt gondolom, ez az ember azért jött, hogy helyembe lépjen a földön.

Felesége vigasztalni kezdte:

– Ugyan már: talán kevés ember igyekszik manapság faluról a városba?

– Éppen az a bökkenő, hogy ide igyekeznek. Egyelőre nem mondok el többet; hadd gondolkodom...

Ötödnapon Bajmakov ágynak esett, tizenkét nap múlva meghalt, és halála még sötétebb árnyékot vetett Artamonovra és fiaira. A polgármester betegsége alatt Artamonov két ízben meglátogatta, és négyszemközt sokáig elbeszélgetett vele; a második alkalommal Bajmakov behívta feleségét, és karját mellén fáradtan keresztbe fonva, így szólt a vendéghez:

– Vele beszélj, Artamonov; nekem nyilván már nincs közöm földi dolgokhoz. Hagyjatok pihenni.

– Gyere velem, Uljana Ivanovna – parancsolta Artamonov, és hátra sem fordult megnézni, követi-e az asszony, csak kiment a szobából.

– Menj, Uljana; kétségtelenül így akarja a sors – tanácsolta halkan feleségének a polgármester, mikor látta, hogy az nem tudja elhatározni magát, vajon vendége után menjen-e? Okos, erős jellemű asszony volt, megfontolás nélkül semmit sem tett; most pedig valahogy az történt, hogy egy óra múlva, amikor visszatért férjéhez, így szólt hozzá, hosszú, szép szempillájának rebbenésével űzve el kicsorduló könnyeit:

– Igazad van, Mitrics; nyilván így akarja a sors; áldd meg a leányodat!

Este férje ágyához vezette ünneplőbe öltözött leányát, Artamonov pedig fiát taszigálta maga előtt; a legény és a leány, egymásra sem nézve, kézen fogták egymást, térdre ereszkedtek, lehajtották fejüket, Bajmakov pedig, fulladozva, gyöngyökkel kirakott ősi családi szentképet tartott föléjük.

– Az Atyának és Fiúnak nevében... Uram, légy irgalmas egyetlen gyermekemhez!

És szigorúan mondta Artamonovnak:

– Ne feledd, te felelsz Istennek leányomért.

Artamonov meghajolt előtte, hogy keze a padlót érte.

– Tudom.

És egyetlen gyengéd szót sem szólva leendő menyéhez, szinte rá se tekintve a két fiatalra, az ajtó felé intett a fejével:

– Menjetek!

Mikor aztán a jegyesek kimentek, leült a beteg ágyára, és határozottan mondta:

– Légy nyugodt; nem lesz semmi baj. Harminchét évig szolgáltam büntetés nélkül hercegeimnek, pedig az ember nem isten, az ember nem irgalmas, nehéz mindig kedvében járni. Neked is jó dolgod lesz, Uljana napamasszony; anyja leszel fiaimnak, akiknek megparancsolom, hogy tiszteljenek.

Bajmakov némán hallgatta: a sarokba nézett, a szentképekre, és sírt; Uljana is föl-fölzokogott, Artamonov pedig bosszúsan folytatta:

– Eh, Jevszej Mitrics, korán mégy el tőlünk, nem vigyáztál magadra. Pedig hát, hej, de nagy szükségem lenne rád!

Kezével keresztben végigszántott szakállán, és hangosan fölsóhajtott.

– Ismerlek tetőtől talpig: becsületes és okos ember vagy; élnénk csak öt évig együtt, olyan vállalatunk lenne... De hát ez Isten akarata!

Uljana fájdalmasan fölkiáltott:

– Mit károgsz, holló; miért rémítesz bennünket? Talán még...

De Artamonov felállt, és mélyen meghajolt Bajmakov előtt, mintha halott ember feküdnék az ágyon:

– Köszönöm a bizalmat. Isten veletek. Ki kell mennem az Okához: megjött a bárka a holmimmal.

Mikor eltávozott, Bajmakova sértett hangon nyögött föl:

– Falusi fajankó, egyetlen gyengéd szava sem volt fia jegye-séhez!

Férje félbeszakította:

– Ne siránkozz, ne nyugtalaníts.

És rövid gondolkozás után hozzátette:

– Te csak tarts ki mellette; derekabb ember kétségtelenül a mi fajtánknál.

Bajmakovot nagy tisztességgel temette el az egész város, mind az öt templom papsága. Az Artamonovok a koporsó után mentek, az elhunyt felesége és leánya nyomában, ami nagy megütközést keltett. A púpos Nyikita, aki övéi mögött lépdelt, hallotta, amint a tömegben mormogták:

– Nem tudni, kicsoda, és egyszerre az első helyre tolakodik.

Pomjalov, körbejártatva kerek, makkszínű szemét, magában dünnyögte:

– Az elhunyt Jevszej is, Uljana is óvatos emberek; ok nélkül semmit sem tettek; következésképp itt valami titok lappang, következésképp valamivel megszédítette őket ez a keselyű; másként talán rokonságba léptek volna vele?

– Igen, igen; sötét ügy.

– Én is azt mondom, hogy sötét. Bizonyára hamis pénz. Pedig milyen becsületes embernek tette magát Bajmakov, mi?

Nyikita lehajtott fejjel hallgatott, kigörbítve púpját, mintha ütést várna. Szeles nap volt, a szél a tömeg hátába fújt, és a por, amelyet a lábak százai fölvertek, füstfelhőként húzódott az emberek nyomában, sűrű rétegben lepte el a hajadonfővel haladók olajos haját. Valaki megjegyezte:

– Nézd csak, hogy belepte a porunk Artamonovot: egész szürke lett a cigány...

Tíz nappal férje temetése után Uljana Bajmakova kolostorba ment leányával, házát pedig Artamonovnak adta át. Azt meg, és a fiait, mintha forgószél ragadta volna magával: reggeltől estig sürögtek-forogtak mindenfelé, gyorsan végigsietve az utcákon, sebtében keresztet vetve magukra a templomok előtt; az apa hangoskodott és heveskedett; a legidősebb fiú komor volt, szótlan és nyilván félénk vagy szégyenlős; a szép Aljoska kötekedett a legényekkel, és merészen kacsingatott a leányokra; Nyikita meg napkeltekor a folyó túlsó partjára, a „Tehénnyelv”-re vitte hegyes púpját, ahová varjúként sereglettek össze az ácsok, kőművesek, hogy hosszú téglakaszárnyát és valamivel távolabb, az Oka mellett, nagy, börtönhöz hasonló emeletes házat építsenek tizenkét hüvelykes gerendákból. Esténként Drjomov lakói összegyűltek a Vataraksa partján, tök– és napraforgómagot ropogtattak, hallgatták a fűrészek horkanását és sivítását, a gyaluk csusszanását, az éles balták tompa csapásait. Gúnyosan emlegették a bábeli torony fölépítésének céltalanságát, Pomjalov pedig, vigasztalásképp, mindenféle szerencsétlenséget jósolt az idegen embereknek:

– Tavasszal elönti a víz ezeket az ocsmány épületeket. És tűzvész is kitörhet: az ácsok pipálnak, pedig forgács hever mindenfelé.

Vaszilij, a tüdővészes pópa kontrázott neki:

– Homokra építenek.

– Gyári munkások sereglenek ide, kezdődik a részegeskedés, tolvajlás, kicsapongás.

A hatalmas testű, kerekre fölfúvódott, elhájasodott molnár és kocsmáros, Luka Barszkij, rekedt basszusán vigasztalta a többi-eket:

– Ahol több ember van, könnyebb megélni. Sebaj, csak dolgozzanak.

Nagyot nevettek a polgárok Nyikita Artamonovon, aki egy nagy négyszögben rekettyebokrokat vágott ki gyökerestül, egész nap zsíros iszapot merített a Vataraksából. Tőzeget vágott a mocsarasban, ég felé emelt púppal, taligában szállította oda, és fekete halmokban rakta szét a homokon.

– Konyhakertet tervez – találták el a polgárok. – Micsoda bolond! Hát meg lehet termékenyíteni a homokot?

Napnyugtakor, amikor az Artamonovok libasorban – elöl az apa – átgázoltak a folyón, és annak zöldes vizére ráfeküdtek árnyékaik, Pomjalov odamutatott:

– Nézzétek, nézzétek, milyen árnyéka van a púposnak!

És mindnyájan látták, hogy Nyikita árnyéka, aki harmadiknak ment, szokatlanul reszkető és mintegy nehezebb fivérei hosszú árnyékánál. Egyszer, bőséges esőzés után, a folyó vize megáradt, és a púpos, aki hínárba akadt, vagy egy gödörbe lépett, eltűnt a víz alatt. A parton álló nézők mind vidáman fölkacagtak, csak Olgunyka Orlova, egy részeges órásmester tizenhárom éves leánya kiáltott fel szánakozón:

– Jaj, jaj, belefullad!

Valaki tarkón ütötte:

– Ne ordíts feleslegesen.

Alekszej, aki utolsónak ment, a víz alá bukott, megragadta bátyját, talpra állította, és amikor nedvesen, iszappal borítva kimásztak a partra, egyenesen a városi lakosok felé tartott, úgyhogy azok kitértek előle, és valaki félénken meg is jegyezte:

– Nézd csak a kis vadállatot...

– Nem szeretnek bennünket – mondta Pjotr, mire atyja, menet közben arcába tekintve, ezt felelte:

– Adj nekik időt, majd megszeretnek.

Nyikitát pedig leszidta:

– Te madárijesztő! Lábad elé nézz, ne nevettesd meg az embereket, nem élünk mások mulatságára. Te vásári komédiás!

Az Artamonovok senkivel sem barátkoztak. Háztartásukat egy tetőtől talpig feketébe öltözött, kövér öregasszony vezette, akinek feje fekete kendővel volt bekötve, melynek csücskei mint szarvak meredtek előre; keveset beszélt, nehezen forgó nyelvvel és érthetetlenül, mintha nem is orosz volna, tőle semmit sem lehetett megtudni az Artamonovokról.

– Szerzeteseknek tettetik magukat a rablók...

Azt felfedezték, hogy az apa és a legidősebb fiú gyakran keresik föl a környékbeli falvakat, és rábeszélik a parasztokat, hogy lent termesszenek. Az egyik ilyen utazás alkalmával szökött katonák támadtak Ilja Artamonovra; egyet közülük az irhaszíjára akasztott kétfontos vasgolyóval megölt, a másodiknak betörte a fejét, a harmadik elmenekült. A járási rendőrfőnök megdicsérte tettéért, a szegény Ilja-parókia fiatal papja pedig azt a büntetést szabta a gyilkosságért, hogy negyven éjjelen keresztül imádkozzon a templomban.

Őszi estéken Nyikita a szentek életéből, az egyházatyák tanításaiból olvasott föl atyjának és fivéreinek, de az apa gyakran félbeszakította:

– Mély értelmű ez a bölcsesség; a mi eszünk nem foghatja föl. Napszámosok vagyunk, nem nekünk kell elmélkednünk ilyesmiről; mi az egyszerű dologra születtünk. A megboldogult Jurij herceg hétezer könyvet olvasott el, és annyira belemélyedt ezekbe a gondolatokba, hogy az Istenben való hitét is elvesztette. Az egész világot bejárta, megfordult mindegyik királynál; híres ember volt! De amikor posztógyárat alapított, kudarcot vallott vele. És bármibe fogott is, nem fizetődött ki. Így egész életében parasztsorban élt.

Amikor beszélt, tisztán ejtett ki minden szótagot, el-elgondolkodott utánuk, mintha maga is figyelt volna rájuk, majd újból oktatni kezdte gyermekeit.

– A ti sorotok nehéz lesz; ti magatok vagytok a magatok törvénye és védelme. Én nem a magam akarata szerint éltem, hanem amint parancsolták. És ha látom is: nem ezt kellene tenni, a dolgon nem változtathatok; nem rám tartozik, csak az uraságra. Nemcsak hogy cselekedni féltem saját eszem szerint, hanem még gondolkodni sem mertem, nehogy valamiképp összezavarjam a magam fölfogását az uraságéval. Hallod, Pjotr?

– Hallom.

– Figyelj is, és értsd meg, mit mondok. Az ember él, és mintha nem is léteznék. Természetes, hogy a felelősség is kevesebb: nem a magad lábán jársz, kormányoznak. Felelősség nélkül élni könnyebb, de nincs sok értelme.

Néha két órát is beszélt, állandóan kérdezgetve, hallgatják-e a gyerekek. A kemencén hever, lelógatja lábát, s miközben ujjaival szakálla gyűrűit simogatja, sietség nélkül kovácsolja ki a szavak egyik láncszemét a másik után. A nagy, tiszta konyhára meleg sötétség borul; künn hóvihar fütyül, és simogatja selymesen az ablakot, vagy fagy ropog a kék hidegben.

Pjotr az asztalnál ül egy faggyúgyertya előtt, papírokban lapozgat, halkan csattogtatja a számológép csontgolyóit; Alekszej segít neki, Nyikita meg vesszőkosarakat fon ügyes kézzel.

– Az uralkodó cár szabadságot adott nekünk. Meg kell érteni: mi a célja a felszabadításnak. Cél nélkül még a juhot sem engedik ki az akolból; itt pedig egy egész népet, ezrek ezreit engedték ki. Ez annyit jelent: az uralkodó megértette: az uraktól keveset lehet elvenni, maguk élnek föl mindent. Georgij herceg még a fölszabadítás előtt magától is ráeszmélt ugyanerre, és többször mondta nekem: a kényszermunkában nincsen köszönet. Most aztán megbíznak bennünk, hogy szabadon dolgozhassunk. Ezután a katona sem fogja huszonöt évig a fegyvert hordani, hanem menj csak, dolgozz! Most mindenkinek meg kell mutatnia, hogy mire képes. A nemességnek végórája ütött, most ti magatok vagytok nemesek, halljátok?

Uljana Bajmakova majdnem három hónapot töltött a kolostorban, s mihelyt hazaérkezett, Artamonov már másnap megkérdezte:

– Hamarosan megtartjuk az esküvőt?

Az asszony fölháborodott, és szeme haragtól szikrázott.

– Hova beszélsz; térj eszedre! Még fél év sem múlt el az apja halála óta, te pedig... Hát nem félsz a bűntől?

Artamonov azonban szigorúan félbeszakította:

– Ebben semmi bűnt nem látok, napamasszony. A nagyurak különbet is csinálnak, és Isten mégis eltűri. A szükség kívánja így; Pjotrnak asszony kell a házhoz.

Azután megkérdezte: mennyi pénze van a lánynak?

Az asszony azt felelte:

– Ötszáz rubelnál több hozományt nem adok!

– Többet is fogsz adni – mondta meggyőződéssel és hidegvérrel a hatalmas paraszt, farkasszemet nézve az asszonnyal. Az asztalnál ültek, egymással szemben; Artamonov könyökére támaszkodva, és mindkét keze ujjaival szakálla sűrű gyapjában játszadozva, az asszony összevont szemöldökkel és félősen kiegyenesedve. Jóval túl volt a harmincon, de sokkal fiatalabbnak látszott; pirospozsgás, telt arcában szigorúan világított szürkés, okos szeme. Artamonov fölállt, kiegyenesedett.

– Szép vagy, Uljana Ivanovna.

– Van még valami mondanivalód? – kérdezte haragosan és gúnyosan az asszony.

– Egyéb semmi.

Artamonov nem szívesen távozott, és kényszeredetten húzta maga után a lábát; Bajmakova, aki utánanézett, és közben a tükör jegét súrolta tekintetével, bosszúsan dünnyögte:

– Szakállas ördög. Belénk csimpaszkodott...

Minthogy úgy érezte, hogy veszély fenyegeti ettől az embertől, fölment leányához, de Natalja nem volt a szobájában. Amint az ablakon kinézett, meglátta az udvaron, a kapunál, Pjotrral.

Bajmakova leszaladt, s a küszöbön megállva, a leányára kiáltott:

– Natalja... haza!

Pjotr üdvözölte.

– Nincs rendjén, fiatalember, anyja nélkül beszélgetni egy leánnyal. A jövőben ez elő ne forduljon!

– Jegyesek vagyunk – emlékeztette Pjotr.

– Egyre megy; nekünk megvannak a magunk szokásai – felelt Bajmakova, de magában megkérdezte: „Miért haragudtam meg? Hogyne szerelmeskednének a fiatalok! Rosszul cselekedtem. Mintha irigykednék leányomra.”

A szobában mégis erősen megcibálta Natalja haját, és megtiltotta neki, hogy négyszemközt beszéljen vőlegényével.

– Ha jegyesed is, azért még akár eső, akár hó, nem tudni, mi várható – mondta ridegen.

Homályos aggodalom zavarta gondolatait, és néhány nap múlva elment Jerdanszkajához, hogy megkérdezze tőle a jövőt; a golyvás, kövér, haranghoz hasonló javasasszonyhoz a város minden asszonya elhordta bűneit, gondját-baját.

– Nincs miről kártyát vetni – jelentette ki Jerdanszkaja –, megmondom egyenesen, lelkem: kapaszkodj ebbe az emberbe. Szemem nemhiába dülled ki, ismerem az embereket, átlátok rajtuk, mint a kártyáimon. Figyeld csak meg, milyen szerencsés keze van; minden dolga úgy forog, mint a megolajozott kerék, a mi parasztjainknak pedig csak a nyála csurog az irigységtől. Nem, lelkem, ne félj tőle; nem róka-, hanem medvetermészet.

– Éppen az a baj, hogy medvetermészet – hagyta helyben az özvegy, és fölsóhajtva elmondta a javasasszonynak: – Félek; már az első pillanatban, amikor megkérte leányomat, megijedtem tőle. Egyszerre, mintha a felhőkből pottyant volna le ez az ismeretlen ember, és betolakodott a családomba. Elő szokott fordulni ilyesmi? Emlékszem, mondja; én pedig arcátlan, nagy szemét nézem, és minden szavára igennel felelek, mindenbe beleegyezem, mintha torkon ragadott volna.

– Ez azt jelenti: hisz erejében – magyarázta a bölcs ostyasütő asszony.

Mindez azonban nem nyugtatta meg Bajmakovát, bár a javasasszony, amikor kikísérte a gyógyfüvek fojtó szagával telített szobájából, búcsúzásul még hozzátette:

– Ne feledd: a butáknak csak a mesékben van szerencséjük.

Lelkesen dicsérte Artamonovot; oly hangosan és buzgón, hogy gyanús volt: talán megvesztegették. Mennyire másként beszélt a magas, ráncos és száraz Matrjona Barszkaja:

– Az egész város sóhajtva sóhajtozik miattad, Uljana: hogy nem félsz ezektől a jöttmentektől! Jaj, vigyázz! Nemhiába púpos az egyik fiú, nagy bűne lehet a szüleinek, hogy torzszülöttként jött a világra...

Nehéz volt a helyzete Bajmakov özvegyének, és mind gyakrabban verte meg a leányát, miközben maga is érezte, hogy ok nélkül haragszik reá. Igyekezett lehetőleg minél ritkábban látni lakóit; ám ezek az emberek mind gyakrabban toppantak útjába, aggodalommal árnyékolva be életét.

A tél észrevétlenül lopózott be: hirtelen zúdult a városra, süvítő szélviharokkal, erős fagyokkal, cukorszerű hóhegyeket ontott az utcákra és házakra, vattázott sapkákat borított a seregélydúcokra és templomtornyokra, fehér vaspáncéllal vonta be a folyókat és a mocsarak rozsdás vizét, s az Oka jegén megkezdődtek a városi polgárok ökölharcai a környékbeli falvak parasztjaival. Alekszej minden ünnepnap kiment a viaskodásra, és minden alkalommal elkeseredve, összeverve tért vissza.

– Mi az, Aljosa? – kérdezte Artamonov. – Az itteni falusi ökölvívók nyilván ügyesebbek a mieinknél?

Alekszej, akinek ölyvszeme szikrázott, komoran hallgatott, miközben rézpénzzel vagy jégdarabokkal dörzsölte szét véraláfutásait; de Pjotr egyszer elárulta:

– Alekszej ügyesen viaskodik; a sajátjai, a városiak verik meg.

Ilja Artamonov az asztalra nehezedve kérdezte:

– Miért?

– Nem szeretik.

– Éppen őt?

– Egyikünket sem.

Az apa olyat ütött öklével az asztalra, hogy a gyertya kiugrott tartójából, és elaludt; a sötétben üvöltés hangzott föl:

– Mit beszélsz nekem, mint valami lány, folyton szeretetről? Ezt a szót ne halljam többé!

Nyikita meggyújtotta a gyertyát, és halkan megkockáztatta:

– Aljosának nem kellene az ökölviadalokra járnia.

– Hogy az emberek nevessenek: Artamonov megijedt! Te csak hallgass, halálmadár! Taknyos!

Mindnyájukat lehordta, majd néhány nappal később, a vacsoránál, így szólt szerető dohogással:

– Medvevadászatra kellene mennetek, gyerekek; jó mulatság. Georgij herceggel gyakran jártam a rjazanyi erdőkbe, és lándzsavégre kaptuk a komákat. Mulatságos dolog!

Lelkesen elmesélt néhány sikerült vadászkalandot, és egy hét múlva kiment Pjotrral meg Alekszejjel az erdőbe, ahol egy hatalmas, öreg medvét terített le. Azután a fivérek egyedül indultak útnak, és egy anyaállatot vertek föl, amely Alekszejről letépte bekecsét, fölszakította combját, de mégis legyűrték, és két bocsot hoztak magukkal a városba, a megölt medvét pedig kinn hagyták az erdőben a farkasok lakomájának.

– Nos, hogy viselkednek az Artamonovjaid? – kérdezték Bajma-kovát a polgárok.

– Megvannak.

– Télen a disznó békében marad – jegyezte meg Pomjalov.

Az özvegy szinte el sem akarta hinni magának, amikor tudatára ébredt, hogy az Artamonovok iránt megnyilvánuló ellenséges érzület egy idő óta őt is sérti, hogy lenézésük megbántja őt magát is. Látta, hogy ezek az Artamonovok józanul élnek, vállvetve és makacs kitartással végzik munkájukat, semmi rosszat sem lehet terhükre fölróni. Gondosan szemmel tartotta leányát és Pjotrt. Meggyőződött róla, hogy ez a szűkszavú, vállas legény korához képest szokatlan komolysággal viselkedik, nem igyekszik valamilyen sötét sarokban Natalját megcsipkedni, és illetlen szavakat sugdosni fülébe, ahogy a városi vőlegények szokták tenni. Még kissé nyugtalanította is Pjotrnak érthetetlen, száraz, de kíméletes, sőt talán féltékeny viselkedése leányával szemben.

„Nem lesz gyöngéd az újdonsült férj.”

Egyszer azonban, mikor lefelé jött az emeletről, lent a pitvarban meghallotta leánya hangját:

– Megint medvevadászatra megy?

– Készülünk. Miért kérdi?

– Veszélyes; Aljosát is megsebezte a vadállat.

– Ő maga volt az oka; túlságosan heveskedett. Egyszóval, gondol rám?

– Magáról semmit sem mondtam.

„Nézd csak a selymát – gondolta magában az anya, miközben elmosolyodott és fölsóhajtott. – A legény pedig nem sok vizet zavar...”

Ilja Artamonov mind makacsabbul ismételte:

– Siess a lakodalommal, különben maguk fognak előresietni.

Az asszony rádöbbent, hogy valóban sietnie kell: leánya éjszakánként rosszul aludt, és nem tudta rejtegetni, hogy testi vágy gyötri. Húsvétra újra elvitte a kolostorba; egy hónap múlva pedig, amikor visszatért, látta, hogy elhanyagolt kertjét rendbe hozták, az utakat kigyomlálták, a zuzmókat a fákról leszedték, a bogyós bokrokat megnyesték és felkötötték – és mindezt ügyes, hozzáértő kéz végezte. Amint egy ösvényen lement a folyóhoz, észrevette Nyikitát; a púpos a fonott kerítést javította, amelyet a tavaszi áradás alámosott. A térden alul érő, hosszú vászoningből szánalmasan bökődtek ki a púp csontjai, csaknem eltakarta a sima szőke hajú, ormótlan fejet; hogy a haj arcába ne hulljon, Nyikita egy nyírfaággal kötötte föl. Mint valami szürke folt a nedvtől duzzadó zöld lombok között, munkájába elmerült, önfeledt remetéhez hasonlított; meglendítve a napfényben ezüstként csillogó baltáját, ügyesen faragott ki egy cölöpöt, és halkan, vékony leányhangon valami templomi éneket dúdolt. A fonott kerítés mögött zöldesen csillogott a selymes víz; mint fickándozó kárászok, játszottak benne a nap aranyszínű, visszaverődő sugarai.

– Isten segíts! – mondta az asszony, s magának is váratlan volt ez a kedvessége. Nyikita fölnézett rá kék szeme lágy fényével, és szelíden viszonozta a köszönést:

– Isten óvjon.

– Te hoztad rendbe a kertet?

– Én.

– Szépen megcsináltad. Szereted a kertet?

A fiú, térden állva, röviden elmondta, hogy kilencéves korában hercegura inasnak adta egy kertészhez, most pedig tizenkilenc éves.

„Púpos, de úgy látszik, nem gonosz” – gondolta az asszony.

Este, amikor emeleti szobájában leányával teázott, Nyikita megjelent az ajtóban: egy csokor virág volt a kezében és mosoly a sárgás, csúnya, szomorú arcán.

– Fogadja el ezt a csokrot.

– Mit jelentsen ez? – csodálkozott Bajmakova, miközben gyanakodva nézte az ízlésesen összeválogatott virágokat; Nyikita pedig megmagyarázta, hogy uraságainál minden reggel virágokat kellett vinnie a hercegnének.

– Ezért hát? – kérdezte Bajmakova, és büszkén fölvetette fejét, miközben kissé elpirult. – De talán csak nem hasonlítok a hercegnéhez? A hercegné bizonyára nagyon szép asszony.

– Hiszen maga is az.

Bajmakova még jobban elpirult, és azt gondolta: „Nem az apja tanította be erre?”

– Nos, köszönöm a megtiszteltetést – mondta, de teára nem hívta meg Nyikitát; amikor pedig elment, fennhangon folytatta gondolatait:

– Szép a szeme; nem hasonló apjáéhoz, alighanem az anyjáé.

És fölsóhajtott:

– Nyilván a sors akarta, hogy velük éljünk.

Nem nagyon igyekezett rávenni Artamonovot, hogy várjanak a lakodalommal őszig, amikor egy éve lesz férje halálának, de határozottan kijelentette neki:

– Te csak, uram, Ilja Vasziljevics, ne avatkozz be a dologba; hadd rendezzek el mindent a magunk módján, jól, ősi szokás szerint. Neked is csak hasznodra lesz: egyszerre bekerülsz legtekintélyesebb embereink közé, meg fognak ismerni.

– Na – bődült el dölyfösen Artamonov –, anélkül is meglátnak már messziről.

Az asszony, akit sértett ez az önhittség, megjegyezte:

– Téged itt nem szeretnek.

– Úgy hát félni fognak tőlem.

És elmosolyodva vonogatta vállát:

– Pjotr is mindig a szeretetről fuvolázik. Furcsa emberek vagytok...

– De rám is kijut ebből a nemszeretésből.

– Ne nyugtalankodj, napamasszony!

Artamonov fölemelte hosszú kezét, és úgy ökölbe szorította ujjait, hogy vérvörösek lettek.

– Értek hozzá, hogy megtörjem az embereket; körülöttem nem ficánkolhatnak sokáig. Megvagyok szeretet nélkül is...

Az asszony hallgatott, és félő nyugtalansággal gondolta magában:

„Micsoda vadállat!”

Egy szép napon azután hangos lett a vendégszerető ház Natalja barátnőitől, a város legelső családjainak leányaitól. Fehér fátyolszövetből és finom vászonból való, a csukló körül csipkés, labdaujjas ingüket mordvin hímzésű selyemmel szegett, pompás családi brokátszarafán takarja; lábukra kecske– és szattyánbőr cipellőt húznak; hosszú hajuk szalaggal van befonva. A menyasszony nehéz ezüstbrokát szarafánban fuldoklik, amelyet nyakától aljáig áttört mintás, aranyozott gombok díszítenek; vállán aranybrokát gallér, hajában fehér és kék szalagok. Mozdulatlanná dermedve ül az ajtó melletti sarokban, s mialatt csipkés keszkenőjével izzadt arcát törölgeti, kedvesen csengő hangon szólózik:

Rétek földjét, buja földjét,

Mezők ékét, virág kékjét,

Tavaszi ár lepi, mossa,

Hideg vizek zavarossa...

Barátnői dallamos karban kapják föl a leánypanasz elhaló sóhaját:

Fiatal lányt, engem küldtek,

Vizet hordjak, engem küldtek,

Meztélláb is, cipő nélkül

Jaj, csupaszon, ruha nélkül...

Alekszej, aki elbújt a leányok tömegében, hahotázik, és felkiált:

– Ez aztán nagyszerű dal! Begyömöszöltek benneteket, leányok, brokátba, mint valami pulykát pléhvödörbe, és azt éneklitek: csupaszon, ruha nélkül!

Nyikita a menyasszony közelében ül; új, kék zekéje torzan és nevetségesen fölcsúszott púpjáról a tarkójára, kék szemét tágra mereszti, és oly különös kifejezéssel nézi a lányt, mintha attól félne, hogy az tüstént szétfoszlik, eltűnik. Az ajtót egészen betölti testével Matrjona Barszkaja; ott áll, a szemét forgatja, és mély basszusán búgja:

– Nem énekeltek elég panaszosan, leányok.

Néhány széles lólépést tesz, és szigorú oktatásba kezd, hogyan kell régi módra énekelni, milyen remegéssel kell a házasságra készülni.

– A közmondás azt tartja: „a férj – kőfal”. Tudjátok meg: erős a fal, nem lehet áttörni, és magas, nem lehet átugrani.

A leányok azonban alig hallgatnak rá; a szobában nagy a tolongás, forró a levegő, félretolják a vénasszonyt, és kiszaladnak az udvarba, a kertbe. Mint méh a virágok között, olyan köztük Alekszej aranysárga selyemingében és bársonynadrágjában; hangos és vidám, mintha részeg volna.

Barszkaja sértődötten lebiggyeszti vastag ajkát, kimereszti szemét, elöl magasra fölhúzza szövetszoknyája alját, és sűrű füstfelhőként felnyomul az emeletre, Uljanához, akinek prófétaszerűen mondja:

– Nagyon vidám a lányod; nem ez a szabály, nem ez a szokás. Vidám kezdetnek rossz a vége!

Bajmakova egy megvasalt, nagy láda előtt térdel, és gondterhesen keresgél benne; körülötte a padlón, az ágyon szövet-, taft– és „moszkvai vörös” kartondarabok, kasmírsálak, szalagok, hímzett törülközők hevernek szanaszét, mint valami vásári bódéban. Széles napsugárcsík hull az élénk szövetekre, amelyek szivárványszínben égnek, akárcsak a felhő az esti pírban.

– Nincs rendjén, hogy a vőlegény a házasság előtt a menyasszony házában lakjon; az Artamonovoknak ki kellett volna költözniük...

– Szóltál volna előbb; most már késő erről beszélni – dohogja Uljana, és a láda fölé hajol, hogy elrejtse fájdalmas arcát, de az öblös hang folytatja:

– Rólad az a hír járja, hogy okos asszony vagy; ezért hallgattam. Azt hittem, magad is kitalálod. Hogy mit törődöm vele? Ami engem illet, megmondom az igazat, ha nem is fogadják meg. Isten számon tartja.

Barszkaja úgy áll, mint egy szobor, és a feje mozdulatlan, akár egy bölcsességgel színültig telt kehely; be sem várva a választ, kilép az ajtón, Uljana pedig, aki ott térdel a szövetek színes tüzében, vágyakozással és rettegéssel suttogja maga elé:

– Uram, segíts! Ne fossz meg eszemtől.

Az ajtóban újra csoszogás hallatszik; az asszony sietve a ládába hajol, hogy könnyeit elrejtse. Nyikita áll előtte:

– Natalja Jevszevna kérdezteti, nem kell-e segíteni valamit.

– Köszönöm, kedves...

– A konyhában Olgunyka Orlova magára döntötte a mézet.

– Mit nem mondasz?! Okos kislány, jó menyasszony lenne számodra...

– Ki jönne hozzám...

A kertben pedig ott ül Ilja Artamonov és Gavrila Barszkij, a menyasszony keresztapja, meg Pomjalov, aztán Zsityejkin, a kifejezéstelen szemű bőrkereskedő és Voroponov, a kocsigyártó; ott ülnek, és söröznek a hársfa alatti kerek asztalnál. Pjotr, akinek sötét haját vastag olajréteg fedi, a fa törzséhez támaszkodik, és tisztelettudóan hallgatja az idősebbek beszélgetését.

– Nálatok mások a szokások – mondja az apja elgondolkozva.

Pomjalov dicsekedni kezd:

– Hja, tősgyökeres fajta vagyunk. Nagy nép az orosz!

– Mi sem vagyunk szedett-vedettek.

– Szokásaink ősrégiek...

– Sok bennük a mordvin, csuvas...

Sikoltozva és nevetgélve, egymást lökve-taszigálva szaladnak le a leányok a kertbe, és mint valami tarka szarafánkoszorú, körülállják az asztalt. Belekezdenek az üdvözlő énekbe:

A dicső örömapának,

Vasziljevics Iljának

Hőn kívánjuk:

Ha az első lépcsőre lép – lábát törje,

Másodikon – másik lábát,

Harmadikon – nyakát törje.

– Ez aztán szép üdvözlés! – kiáltott föl csodálkozva Artamonov, és Pjotr felé fordult, aki óvatosan elmosolyodva a leányokat nézte, és fülcimpáját húzogatta.

– Csak hallgasd tovább! – tanácsolta Barszkij kacagva.

Még kevés is, úgy találjuk

A dicső örömapának,

Szűzleány elrablójának...

– Még kevés is? – visszhangozta ingerülten Artamonov, s látható zavarában ujjaival dobolt az asztalon.

És a leányok teli tüdőből éneklik:

Ekevashoz csapjanak

Sziklákról gurítsanak,

Hogy bennünket meg ne csalhass –

Ne dicsérhess, magasztalhass

Messzi-messzi mese-tájat,

Amit még madár se látott,

Bánattal van az kirakva,

A göröngyét könny itatja...

– Erre lyukadtunk ki? – kiáltott föl sértődötten Artamonov. – Pedig én, lányok, ne haragudjatok, mégiscsak dicsérem a magam vidékét: nálunk a szokások finomabbak, a nép szívesebb. Még közmondás is van róla: „A Szvapának és az Uszozsának a Szejmbe van a folyása: hál’ istennek, hogy nem az Okába!”

– Várj, még nem ismersz bennünket – mondta félig dicsekedőn, félig fenyegetőn Barszkij. – De most ajándékozd meg a lányokat!

– Mennyit adjak vajon?

– Amennyit nem sajnálsz.

De amikor Artamonov két ezüstrubelt adott a leányoknak, Pomjalov haragosan megjegyezte:

– Bőven adsz; pénzed fitogtatod.

– No, nektek is nehéz a kedvetekre cselekedni! – kiáltott Ilja ugyancsak hangosan, mire Barszkij fülsiketítő kacagásba tört ki, Zsityejkin pedig gyöngyöző és éles nevetésbe kezdett.

A leánybúcsúztató hajnalig tartott, a vendégek elszéledtek, a háziak már mind aludtak. Artamonov Pjotrral és Nyikitával a kertben ült; tekintetét körbejáratta, és szemével a rózsás felhőket tapogatta, így szólt halkan, szakállát simogatva:

– Fanyar fajta. Nem szíves emberek. Te aztán, Petruha, csak fogadj szót mindenben, amit az anyós tanácsol; ha üres asszonyfecsegés, akkor is meg kell tenned! Alekszej a lányokat kísérte haza? A lányok kedvelik, a legények nem szívelik. Barszkij kölyke ellenségesen nézi... no-no igen! Te, Nyikita légy kedvesebb, értesz hozzá. Szolgálj gittül atyádnak; ahol repedés támad utánam, tömd be.

Fél szemmel a fából készült, nagy söröskancsóba sandított, aztán mogorván folytatta:

– Mindent kihabzsoltak; isznak, mint a gödény. Mire gondolsz, Pjotr?

A fiú a selyemövet, menyasszonya ajándékát babrálta, és halkan felelte:

– Falun az élet egyszerűbb, nyugalmasabb.

– Hát aztán... Mi egyszerűbb, mint a napot átaludni...

– Halogatják a lakodalmat...

– Tűrj egy keveset.

De végül fölvirradt Pjotr nagy és nehéz napja is. A tisztaszoba ajtó melletti sarkában ül, és tudja, hogy szemöldöke komoran összehúzódott, homloka ráncokba szalad, érzi, hogy ez visszás, nem vet jó fényt rá menyasszonya szemében, és mégsem tudja szemöldökét kisimítani, mintha erős cérnával volna összevarrva. Mialatt mogorván végigméri a vendégeket, megrázza fürtjeit, amelyekből komló hull alá az asztalra és Natalja menyasszonyi fátylára. A lány is szomorúan hajtja le fejét, fáradtan hunyja be szemét, nagyon halvány, ijedt, mint egy kisgyerek, és remeg szégyenében.

– Keserű! – ordítják huszadszor, vörös, szőrös, fogaikat vicsorgató pofák.

Pjotr feléje fordul, mint egy farkas, és nyakát meg se mozdítva, kissé fölemeli Natalja fátylát; ajka száraz, orrával arcába túr, érzi a leány bőrének atlaszhidegét, válla félénk remegését, sajnálja Natalját, és ő is szégyelli magát, az ittas emberek szűk gyűrűje pedig tovább ordítozik:

– Ügyetlen a legény!

– Az ajka a cél!

– Eh, én ugyan megcsókolnám...

Egy részeg női hang rikácsol:

– Engedjetek, megcsókolom!

– Keserű! – bömböli Barszkij.

Pjotr összeharapja fogát, és a leány nedves, remegő ajkához hajol; Natalja falfehér, s mintha egész teste olvadna, akár a felhő a napon. Mindketten éhesek: tegnap óta nem kaptak enni; az izgalomtól, a szeszes italok orrfacsaró szagától és két pohár pezsgő cimljanszki bortól Pjotr úgy érzi magát, mintha részeg volna, és attól fél, hogy a fiatalasszony észreveszi rajta. Minden hullámzik körülötte, és hol egyetlen tarka foltba folyik össze, hol meg ellenszenves arcok vörös hólyagjaiba ömlik szét minden irányban. A fiú könyörgő tekintettel és haragosan néz apjára: Ilja Artamonov Bajmakova kipirult arcába mered, és felborzolt hajjal, tüzesen kiáltja:

– Napamasszony, koccintsunk egy pohárka mézessel! A mézes olyan édes itt, akár a háziasszony...

Az özvegy kinyújtja fehér, gömbölyű karját, színes kövekkel kirakott arany karperece csillog a napfényben, magas keblén gyöngysor szivárványlik. Ő is sokat ivott; szürke szemében epedő mosoly ül, félig kinyílt ajka csábítóan remeg; miután koccintottak, fölhajtja poharát, és biccent fejével az örömapa felé, aki megrázza kócos sörényét, és elragadtatással ordítja:

– Te aztán tudod, mi az illem, napamasszony! Akár egy hercegnő; verjen meg az Isten, ha nem igaz!

Pjotr valahogyan érzi apja viselkedésének fonákságát; a vendégek részeg ordítozásából világosan kihallja Pomjalov csípős megjegyzéseit, Barszkaja dörgő hangú szemrehányásait, Zsityejkin éles, rövid nevetését.

„Nem lakodalom, bíráskodás” – gondolja magában, azután ezt hallja:

– Látjátok, hogyan néz az ördögfajzat Uljanára? Jaj, jaj!

– Lesz itt még egy lakodalom, csakhogy papok nélkül...

Ezek a szavak egy pillanatra beleragadnak fülébe, de tüstént megfeledkezik róluk, mikor Natalja térde vagy könyöke hozzáér, és egész testében nyugtalan vágyódás ébred. Igyekszik nem nézni rá, fejét mozdulatlanul tartja, de nem tud uralkodni szemén, amely makacsul a leány felé sandít.

– Mikor lesz már vége? – kérdi súgva, és Natalja ugyanúgy feleli:

– Nem tudom.

– Szégyellem magam...

– Én is – hallja, és örül, hogy a fiatalasszony ugyanazt érzi, amit ő.

Alekszej a leányok között van, akik a kertben mulatnak; Nyikita egy hosszú pópa mellett ül, akinek nedves a szakálla, és sárgaréz szemek fénylenek himlőhelyes arcában. Az udvarról és utcáról kíváncsiak néznek be a tárt ablakon; a fejek tucatjai mozognak ide-oda a kék levegőben, és cserélik föl egymást minden pillanatban; nyitott szájak suttognak, sziszegnek, kiabálnak; az ablakok, mintha zsákok volnának, amelyekből ezek a lármás fejek, akárcsak dinnyék, mindjárt be fognak gurulni a szobába. Különösen hat Nyikitára egy földművesnek, Tyihon Vjalovnak kiálló pofacsontú, sűrű, rőt szakállú, piros foltos arca. Első pillanatra színtelennek látszó szeme különösen villózik, de csak a pupillák hunyorognak, maguk a szempillák mozdulatlanok. És mozdulatlanok a keskeny száj vékony, makacsul összeszorított ajkai is, amelyeket csak alig-alig fed a göndör bajusz; a fülek pedig csúnyán hozzátapadnak a koponyához. Vjalov mellével rádőlt az ablakpárkányra, és nem kiabált, nem szitkozódott, amikor mások megkísérelték ellökni helyéről; vállának és könyökének könnyed rándításával rázta le magáról a tolakodókat. Válla csapott és gömbölyű volt, nyaka elrejtőzött benne, és feje mintegy közvetlenül melléből nőtt ki: ő is púposnak látszott, és Nyikita valami rokonszenveset, jót olvasott arcában.

Egy kancsal legény egyszerre csak erősen beleütött egy dobba, és ujját keményen végighúzta bőrén; a dob búgni, döngeni kezdett, s a menyasszony gömbölyű, göndör hajú vőfélye, Sztyepasa Barszkij megperdült a szoba közepén, nagyot dobbantott, és felkiáltott a zene ütemére:

Hej, leányok, álnokok,

Ravasz selymák, táncosok,

Cseng a pénz a zsebemben,

Ide, aki szeret engem!

Atyja kifeszítette óriás alakját, és elbődült:

– Sztyopka! Ne hozz szégyent a városra! Mutasd meg ezeknek a csibészeknek!

Ilja Artamonov fölugrott, feje borzas volt, mint a kályhaseprő. Állát fölszegte, arcát vérhullám öntötte el, orra parázspiros lett, és belekiabálta Barszkij arcába:

– Nem csibészek vagyunk nektek, hanem kakasok! Majd meglátjuk, ki marad fölül a táncban! Aljosa!

Alekszej, akinek arca úgy ragyogott, mintha lakkal volna bekenve, mosolyogva mérte végig a drjomovi táncost; majd hirtelen elsápadva, utolérhetetlen gyorsasággal forogni kezdett, s közben leányosan föl-fölsikoltott.

– Nem tudja énekkel kísérni magát! – kiáltották a drjomoviak, és tüstént fölhangzott Artamonov kétségbeesett üvöltése:

– Aljoska, megöllek!

Alekszej, meg sem állva, két ujját szájába dugta, fülsiketítően füttyentett, és csengő hangon rákezdte, tisztán kísérve lábával az ütemet:

Az uraság Nyikoláj

Szavát leste öt lakáj;

Ma már ez a Nyikoláj

Jómaga is csak lakáj!

– Nesztek! – ordította győzelemittasan Artamonov.

– Ohó! – kiáltott föl a pópa sokatmondóan, s mutatóujját fölemelve, fejét csóválta.

– Alekszej túltesz a tiéteken – mondja Pjotr Nataljának, aki félénken felelt:

– Könnyebb a másiknál.

Az apák úgy uszították gyermekeiket, mint viaskodó kakasokat; félig ittasan, váll váll mellett álltak; az egyik rengeteg testű, de esetlen, akár egy tízpudos zaboszsák, és a szemhéja alatt, a piros, keskeny résekből bőven folynak a részeg lelkesedés könnyei; a másik minden izmát megfeszíti, mintha ugrásra készülne, ide-oda hadonászik, és combját simogatja hosszú kezével, szeme – egy őrülté, Pjotr, amikor látta, hogy apja szakálla mozog a pofacsontok körül, erre gondolt:

„Fogát csikorgatja. Mindjárt lesújt valakire...”

– Siralmasan táncol az Artamonov fiú – hallatszik Matrjona Barszkaja trombitahangja. – Figurák nélkül táncol! Szegényesen!

Ilja Artamonov belekacag az asszony sötét, serpenyőkerek arcába és széles orrába – Alekszej győzött, Barszkijék fia tántorogva megy az ajtó felé –, majd durván megrántja Bajmakova karját, és parancsolóan mondja:

– Nosza, napamasszony, járd velem.

Bajmakova elsápad, védekezni próbál szabadon maradt karjával, és haragosan, zavartan tiltakozik:

– Hova gondolsz? Táncolni az én helyemben?!

A vendégek elnémultak és mosolyognak; Pomjalov sokatmondó pillantást vált Barszkajával, és szavai zsírként sisteregnek:

– Ugyan, semmi! Csak vigasztalódj, Uljana, perdülj táncra! Az Úr megbocsát...

– A bűnt magamra veszem! – kiáltja Artamonov.

Mintha hirtelen kijózanodott volna, összeráncolja homlokát, és előrelép, akárcsak viaskodásra indulna – mintha nem is a saját akarata lenne ura lábainak. Bajmakovát feléje taszítják, lába megbicsaklik, a kissé ittas asszony megtántorodik; de kiegyenesedik, fölszegi fejét, és megkezdi a kört. Pjotr hallja az ámult suttogást:

– Szentséges atyám! Férje egy éve sem nyugszik a földben, s már kiházasította leányát, és maga is táncol!

Pjotr nem néz a feleségére, de tudja, hogy röstelkedik anyja miatt, és maga elé dünnyögi:

– Nem kellene apának táncolnia.

– És anyának sem kellene – feleli halkan és szomorúan Natalja, aki egy padon áll, és a fejeken keresztül nézi a szoros embergyűrűt; most megszédül egy kissé, és belekapaszkodik férje vállába.

– Halkabban! – mondja az gyengéden, mialatt erősen tartja a fiatalasszonyt könyökénél.

A nyitott ablakon keresztül, a nézők feje fölött beömlött az esti pír; ebben a vöröses fényben keringtek a táncosok, akár a vakok. A kertben, az udvaron, az utcán kacagtak, kiáltoztak; a fülledt szoba fokozatosan elcsendesedett. A dob erősen megfeszített bőre tompán rezgett, a harmonika nyekergett. A legények és leányok szűk gyűrűjében, mintha égéstől sebesek volnának, továbbra is görcsösen dobálta magát a táncospár; a leányok és legények némán, komolyan figyelték a táncukat, mint valami szokatlanul fontos cselekményt. Az idősebb vendégek egy része elhagyta a szobát, s csak a kábultak, a mozdulatlanul részegek maradtak helyükön.

Artamonov dobbantott és megállt:

– Na, alaposan kifárasztottál, Uljana Ivanovna!

Az asszony összerázkódott, és hirtelen, mint valami fal előtt, ő is állva maradt; majd körben meghajolt mindenki felé, és ezt mondta:

– Ne szóljatok meg érte.

Kendőjével legyezgetve magát, azonnal kiment a szobából, és Barszkaja tolakodott föl helyettesítésére:

– Válasszátok szét a fiatal párt! Nosza, Pjotr, gyere ide; vőfélyek, fogjátok karon!

Az apa félretolta a násznagyokat, és hosszú, nehéz kezét fia vállára tette:

– Menj hát; adjon Isten boldogságot! Öleljük meg egymást!

Eltaszította magától Pjotrt, akit most a vőfélyek ragadtak meg karjánál; a menet élén Barszkaja lépdelt, és maga elé mormogta, ki-kiköpve minden irányba:

– Piha, piha! Se betegség, se bosszúság, se irigység, se aljasság, piha! Tűz és víz, kellő időre, ne csapásként, szerencsére!

Amikor Pjotr belépett mögötte Natalja szobájába, ahol díszes ágy várta, a vénasszony nagyokat fújva leült egy székre a szoba közepén.

– Figyelj ide, és jegyezd meg jól! – mondta ünnepélyesen. – Itt van két félrubeles; tedd a csizmádba, a sarkad alá; amikor Natalja bejön, letérdel előtted, és le akarja húzni a csizmát, ne hagyd...

– Mire jó mindez? – kérdezte mogorván Pjotr.

– Semmi közöd hozzá. Háromízben ne hagyd, de negyedszerre engedd meg; mikor aztán az asszony háromszor megcsókol, add neki a félrubeleseket, és mondd ezeket: neked ajándékozom, rabnőm, végzetem! El ne felejtsd! Aztán vetkőzz le, és feküdj háttal az asszony felé, aki kérlelni fog, hogy veled tölthesse az éjszakát. Te azonban hallgass; csak harmadszorra nyújts neki kezet, megértetted? Aztán pedig...

Pjotr elámulva nézett oktatója sötét, széles arcába, aki táguló orrlyukakkal és ajkát nyaldosva törülgette kövér állát és nyakát kendőjével, majd ellentmondást nem tűrő hangon, minden szót élesen hangsúlyozva folytatta a durva, szemérmetlen felvilágosítást. Búcsúzóul még megismételte:

– Sikításnak ne higgy, könnyeknek ne higgy – és dülöngélve kimászott a szobából, és részegszag maradt vissza utána. Pjotrt erre már dühroham fogta el: összeharapott foggal, mintha attól félne, hogy sírva fakad valami nagy bánattól, amely torkát fojtogatja: letépte lábáról, és az ágy alá hajította csizmáit, gyorsan levetkőzött, s mintha lóra pattanna, az ágyba vetette magát.

– A vén boszorkány...

A puha ágyban nagyon melege volt; leugrott a padlóra, az ablakhoz lépett, kitárta; a kertből ittas hangzavar, kacagás, leánysikoltozás hangzott fel; a kékes szürkületben, a fák között, fekete emberi alakok imbolyogtak. A Nyikola-templom harangtornyának csúcsa rézujj gyanánt döfött az égbe, kereszt nem volt rajta, levették, hogy bearanyozzák. A háztetők mögött szomorúan fénylett az Oka, fölötte egy darab hold olvadozott; távolabb mint fekete hóbuckák feküdtek a végtelen erdők. Eszébe jutott egy másik föld, az aranyos szántóföldek térsége, és fölsóhajtott; a lépcsőkön léptek kopogtak, vihogás hallatszott. Gyorsan visszabújt az ágyba. Az ajtó kinyílt, selyemszalagok suhogtak, cipellők nyikorogtak, valaki föl-fölzokogva sírt, a zárjába tolt retesz megcsörrent. Pjotr óvatosan fölemelte fejét: az ajtónál, a félhomályban egy fehér alak állt, és szabályos időközökben széttárta karját, miközben csaknem a földig hajlongott.

„Imádkozik. Én nem is imádkoztam.”

De nem volt kedve imádkozni.

– Natalja – kezdte halkan –, ne féljen. Magam is félek. Agyon kínoztak.

Mindkét kezével haját simogatta, és fülcimpáját húzogatta, majd tovább dünnyögött:

– Nincs szükség semmi csizmalehúzásra és más effélére. Badarság az egész. Nekem a szívem sajog. Barszkaja pedig a bolondot járatja velünk. Ne sírjon.

Natalja óvatosan, oldalvást, férje felé fordulva, az ablakhoz lépett, és halkan megszólalt:

– Még vigadnak.

– Igen.

Mindketten fáradtak voltak, mindketten féltek valamitől, egyikük sem tudta elhatározni magát, hogy a másikhoz közelítsen, és még sokáig váltottak céltalan szavakat. Virradatkor megreccsentek a lépcsők, valaki tapogatózni kezdett a falon; Natalja az ajtóhoz sietett.

– Barszkaját ne engedje be – súgta oda Pjotr.

– Anya van itt – mondta Natalja, és kiment; Pjotr fölült az ágyban, leeresztette lábát a padlóra, és kedvetlenül, szomorúan gondolta magában:

„Fonákul viselkedtem, gyáva vagyok, ki fog nevetni, csak várok...”

Az ajtó kinyílt, és Natalja ezt mondta:

– Anya hívja.

A kályhához támaszkodott, és csaknem láthatatlanná vált a fehér cserepeken; Pjotr kilépett, és a sötétben Bajmakova sértődött, ijedt, forró suttogása csapott arcába:

– Mit csinálsz, Pjotr Iljics, mi van veled? Szégyenbe akarsz hozni bennünket? Hiszen közeledik a reggel, nemsokára itt lesznek, hogy fölkeltsenek benneteket... az embereknek meg kell mutatnom a nászinget, hogy megbizonyosodjanak: leányom tisztességes!

Míg beszélt, egyik kezével Pjotr vállát fogta, a másikkal eltaszította magától, és fölháborodva kérdezte:

– Mit jelentsen ez? Erőd nincs, kedved nincs? Ne rémíts, ne hallgass...

Pjotr tompán felelt:

– Sajnálom Natalját. Félek.

Nem látta anyósa arcát, de úgy tetszett neki, hogy az asszony röviden felnevetett.

– Nem; csak menj, menj; végezd el a magadét, férfikötelességed. Imádkozz Hrisztofor vértanúhoz. Menj. Hadd csókoljalak meg...

Uljana erősen átölelte nyakát, meleg borszagot lehelt arcába, és megcsókolta édes, tapadós ajkával; Pjotr, akinek nem volt ideje a csókot viszonozni, hangosan cuppantott a levegőbe. Mikor belépett a nagy ablakú padlásszobába, és bezárta az ajtót maga mögött, határozott mozdulattal nyújtotta ki kezét: a leány a mellére borult, karja gyűrűjében vergődött, és remegő hangon megszólalt:

– Anya részeg egy kicsit.

Pjotr más szavakat várt. Az ágy felé hátrálva, maga elé düny-nyögte:

– Ne félj. Nem vagyok szép, de jó vagyok...

Mind szorosabban hozzásimulva, suttogta a leány:

– Nem bír a lábam...

...Drjomovban szerettek mulatni. A lakodalom öt napig tartott, reggeltől éjfélig csoportosan jártak házról házra az utcákon, dülöngéltek a szesz kábulatában. Különösen dús és fitogtató lakodalmat csaptak Barszkijék, de Alekszej alaposan helybenhagyta a Barszkij fiút, mert a kamaszlány Olga Orlovát valamivel megsértette. Amikor a Barszkij szülők bepanaszolták Alekszejt Artamonovnak, az elcsodálkozott:

– Hát láttatok-e már olyat, hogy a legények ne verekedjenek?

Bőkezűen megajándékozta a lányokat szalagokkal és csecsebecsékkel, a legényeket pénzzel, tökrészegre itatta az apákat és anyákat, mindenkit ölelgetett, összevissza rázott:

– Eh, emberek! Csak egyszer élünk!

Féktelenül viselkedett, sokat ivott, mintha csak a bensejében lángoló tüzet locsolná, ivott, de nem részegedett le, és szemmel láthatóan lesoványodott ezekben a napokban. Uljanától távol tartotta magát, de gyermekei észrevették, hogy követelő, haragos pillantásokkal méregeti. Nagyon kérkedett erejével: a helyőrségi katonákkal nyújtón versenyzett, birkózásban már legyűrt egy tűzoltót és három kőművest.

Utánuk Tyihon Vjalov, a földműves lépett eléje, és visszautasítást kizáró hangon mondta:

– Most velem próbáld meg.

Artamonov, akit a hang meglepett, fölbecsülte tekintetével a földműves tagbaszakadt alakját.

– Hát te miféle szerzet vagy: erős vagy szájhős?

– Nem tudom – felelte az komolyan.

Övüknél megragadták egymást, és sokáig topogtak egy helyben. Vjalov vállán keresztül Ilja az asszonyokat nézte, és szemérmetlenül kacsingatott rájuk. Magasabb volt a földművesnél, de vékonyabb, és valamivel arányosabb termetű. Vjalov vállával ellenfele mellébe támaszkodva igyekezett a földről fölemelni és fején keresztüldobni; Ilja átlátott tervén, és fel-felkiáltott:

– Nem vagy ravasz, testvér, nem vagy ravasz!

És nagyot fújva, hirtelen ő vetette át magán Tyihont, olyan erővel, hogy az a földre zuhantában erősen megsértette lábát. A földműves ülve maradt a füvön, arcáról a verejtéket törülgette, és zavartan motyogta:

– Erős.

– Látjuk – felelték neki gúnyosan.

– Derekasan elbánt velem – ismételte Vjalov. Ilja kezét nyújtotta felé.

– Állj fel!

Tyihon nem fogózott bele, úgy próbálkozott felállni, de nem sikerült. Megint kinyújtotta lábát, és különös, olvadó tekintettel nézett a tömeg felé. Nyikita hozzálépett, részvevően megkérdezte:

– Fáj? Segítsek?

A földműves elmosolyodott.

– Sajognak a csontjaim. Erősebb vagyok apádnál, de ő ügyesebb. Nohát, gyerünk utánuk, Nyikita Iljics, te jó lélek!

És barátian belekarolva a púposba, megindult vele a tömeg után, menet közben erősen kirúgta a lábát, nyilván abban a reményben, hogy ezzel fájdalmát enyhítheti.

A fiatal házasok, akiket a fáradtság és az álmatlan éjszakák kimerítettek, kelletlenül mutogatták magukat az utcán, a tarka, zajos, részeg tömeg közepette: ittak, ettek, zavarba estek; amikor végig kellett hallgatniuk a szemérmetlen tréfálkozásokat, minden erejükből igyekeztek, hogy ne nézzenek egymásra; és amikor karonfogva sétáltak, vagy egymás mellett üldögéltek, hallgattak, mintha idegenek volnának, Matrjona Barszkaja nagyon meg volt elégedve velük, és kérkedve kérdezgette Ilját meg Uljanát:

– Jól kioktattam a fiadat? Nézd csak, Uljana, hogyan kiiskoláztam a leányod! Hát még a vőd! Úgy jár, mint a páva: én nem vagyok én, feleségem nem az enyém!!

De amikor Pjotr és Natalja végül magukra maradtak a szobájukban, és lefeküdtek, a ruhával együtt ledobtak magukról mindent, amit rájuk kényszerítettek, amibe engedelmesen belenyugodtak, és csendesen elbeszélgettek az átélt napokról:

– Mennyit isznak nálatok – csodálkozott Pjotr.

– Nálatok talán kevesebbet? – kérdezte a felesége.

– Parasztok nem is ihatnak annyit!

– Nem hasonlíttok parasztokhoz.

– Igaz, nemesi cselédség voltunk, ez majdnem annyi, mint a nemesek.

Néha, egymást átkarolva, leültek az ablakhoz, mélyen tüdejükbe szívták a kert kellemes illatát, és hallgattak.

– Miért hallgatsz? – kérdezte halkan az asszony, és férje ugyanúgy válaszolt:

– Nem akarózik közönséges szavakat mondanom.

Rendkívüli szavakat szeretett volna feleségétől is hallani, de Natalja ilyeneket nem ismert. Mikor a végtelen, szabad, aranyló sztyeppről kezdett neki beszélni, az asszony megkérdezte:

– Még erdők sincsenek arra? Ó, milyen félelmetes lehet!

– Félelmes az erdő? – mondta unottan Pjotr. – Mitől is lehetne félni a sztyeppén? Ott csak föld van, meg ég, meg én.

És egyszer, amikor így az ablaknál üldögéltek, és a csillagos éjben gyönyörködtek, a kertből, a fürdőház felől lárma hangzott fel; valaki szaladt, be-beakadt a málnás ropogó vesszőibe, aztán visszafojtott, haragos felkiáltás hallatszott:

– Mit akarsz, te ördög?

Natalja ijedten ugrott fel.

– Ez anya!

Férje kihajolt az ablakon, elállta széles hátával; látta, hogy apja átöleli, és a fürdőház falához szorítja anyósát, igyekszik ledönteni a földre; az asszony karja sűrű lendítéssel a férfi fejét öklözi, és fulladozva, hangosan suttogja:

– Eressz, vagy kiáltok!

És idegenül csengő hangon felcsattan:

– Drágám, ne nyúlj hozzám! Légy szánalommal...

Pjotr nesztelenül betette az ablakot, felkapta feleségét, és térdére ültette:

– Ne nézz oda.

Az asszony a karjában vergődött, fel-felkiáltott:

– Ki volt az?

– Apa – mondta Pjotr, és erősen magához szorította Natalját. – Nem érted?

– Ó, istenem – suttogta szégyenkezve és rémülettel az asszony, férje pedig az ágyra vitte, és engedelmes, fiúi érzéssel mondta:

– Nem vagyunk szüleink bírái.

Natalja kezébe temette arcát, és törzsét himbálva siránkozott:

– Micsoda bűn!

– Nem a mi bűnünk – mondta Pjotr, és eszébe jutottak atyja szavai: „Az uraságok különbet is csinálnak.” – Még jobb is így; legalább téged békén hagy. Az öregek egyszerű erkölcsűek: nekik csak „apróbűn”, ha az ember a menyével enyeleg. Ne sírj.

Felesége könnyek között mondta:

– Már amikor együtt táncoltak, erre gondoltam. Ha erőszakoskodott vele, mi lesz velünk?

Az izgalomtól kimerülten gyorsan elaludt, még le sem vetkőzött; Pjotr kinyitotta az ablakot, tekintetével átkutatta a kertet, nem látott senkit, beszívta mellébe a pirkadat előtti szelet; a fák kezdték lerázni magukról az illatos sötétséget. Az ablakot nyitva hagyta, lefeküdt felesége mellé, le sem hunyta szemét, elgondolkozott. Jó lenne kettesben élni Nataljával valami kis tanyán...

...Natalja hamarosan felébredt; úgy tetszett neki, hogy anyja iránti szánakozása ébresztette fel, meg a sérelem, amelyet miatta érez. Mezítláb, egy szál ingben, gyorsan lement a földszintre. Az anyja szobájába vezető ajtó, melyet éjszakára mindig be szokott zárni, most félig nyitva volt, s ez még jobban megijesztette; de mikor benézett a szögletbe, ahol anyja ágya állt, meglátta a lepedő alatt anyja testének fehér körvonalait és a párnán szétomló, sötét haját.

„Alszik. Álomba sírta, álomba búsulta magát...”

Valamit tenni kell, valamivel meg kell vigasztalnia a megbántott anyát. Kiment a kertbe; a harmattól úszó nedves fű hidegen csiklandozta lábát; a nap csak az imént emelkedett fel az erdő mögül, és ferde sugarai a szemét vakították. Letépett egy lapulevelet, melyet a harmat beezüstözött, hozzászorította előbb egyik, majd másik orcájához, s felüdülve, piros ribizkét csipdelt egy szőlőlevélre, harag nélkül gondolva apósára.

Egy nehéz kéz veregette meg a vállát, Ilja állt mellette, és mosolyogva kérdezte:

– Nos, élsz? Levegőzöl? No, élj csak!

Más szavai nyilván nem voltak az asszony számára, akit kissé sértett a gyengéd hátbavágás – lovakat szoktak így becézni.

„A rabló” – gondolta, de kényszerítenie kellett magát, hogy ellenségének érezze apósát.

Pintyőkék énekeltek, csízek csicseregtek, halkan, selymesen suhogtak a falevelek, messze a városszélen pásztor tilinkózott, és a Vataraksa partja felől, ahol a gyár nőtt, emberi hangok úsztak lassan a világos csöndben. Valami pattant; Natalja megrázkódott, és felemelte fejét – felette, egy almafaágon madárcsapda lógott, s egy csíz vergődött a vékony vesszők között.

– Ki madarászik vajon? Nyikita?

Valahol megreccsent egy száraz ág.

Mikor visszatért a házba, és benézett anyja szobájába, látta, hogy Uljana már ébren van. Ott feküdt, hanyatt, csodálkozón felvont szemöldökkel, karját feje alá fektetve.

– Ki az... mi van veled? – kérdezte nyugtalanul, kissé felemelkedve könyökén.

– Semmi... csak egy kis ribizkét szedtem neked a teához.

Az ágy melletti asztalon csaknem üres, nagy kvaszoskancsó állott: az ital kiömlött a terítőre, a kancsó dugója a földön feküdt. Az anyja szigorú, világos szemét kékes árnyék karikázta, de nem dagadt meg a könnyektől, mint ahogy Natalja várta, a szeme szinte elsötétedett, mélyebb volt a szokottnál, és máskor kissé fennhéjázó nézése ma ismeretlennek, a messzeségből jövőnek, szórakozottnak látszott.

– Nem hagynak nyugodni a szúnyogok; ezentúl a hombárban fogok aludni – mondta az anya, és befödte nyakát a lepedővel. – Összevissza csíptek. Hát te miért keltél fel ilyen korán? Miért jársz mezítláb a harmaton? Egész nedves az inged alja. Meghűlsz...

Ridegen és erőltetetten beszélt, egyéb gondolatain keresztül. A leány aggodalmát fokozatosan felváltotta az ellenséges és éles női kíváncsiság.

– Felébredtem, rád gondoltam... láttalak álmomban.

– És mit gondoltál? – kérdezte az anya, és a mennyezetet nézte.

– Hogy egyedül kell aludnod, nélkülem...

Nataljának úgy tetszett, hogy anyja arca elvörösödik.

– Nem vagyok félénk természetű – felelte mosolyogva, de mosolya kényszeredett volt. – Menj már, a drágád felébredt, nem hallod a lépéseit? – parancsolta lehunyt szemmel.

Natalja lassan ment fel a lépcsőkön, most már undorral és ellenségesen gondolt anyjára.

„Nála töltötte az éjszakát; ő ivott kvaszt. Nyaka csupa folt; nem szúnyogcsípések, hanem csóknyomok. Petyának nem is szólok róla. A hombárban akar aludni. Pedig kiabált...”

– Hol voltál? – kérdezte Pjotr, kutató tekintetet vetve felesége arcába; az asszony lesütötte szemét, mintha bűnösnek érezné magát...

– Ribizkét szedtem, aztán bementem anyához.

– Nos, mi van vele?

– Úgy látszik, nincs semmi baja...

– Úgy – mondta Pjotr, fülcimpáját húzogatta –, úgy!

S felsóhajtott, elmosolyodva, sötétvörös állát dörzsölgetve:

– Nyilvánvaló, hogy a bolond Barszkajának igaza volt: sikításnak ne higgy, könnyeknek ne higgy.

Aztán szigorúan kérdezte:

– Nyikitát láttad?

– Nem!

– Lehetetlen! Nézd csak, ott van a kertben, madarászik.

– Jaj! – kiáltott fel Natalja ijedten. – Én meg így, egy szál ingben voltam!

– Azért is kérdeztem...

– És mikor alszik?

Pjotr felhúzta csizmáját, és hangosan krákogott, felesége pedig rásandított, elmosolyodott, és folytatta:

– Hiszen púpos; de azért kedves legény, kedvesebb Alekszejnél...

Férje ismét krákogott, de halkabban.

...Minden reggel, napkeltekor, amikor a pásztor összeterelte nyáját és bánatos nótáját fújta hosszú fakéreg sípján, a folyó túlsó oldalán elkezdődött a fejszék kopácsolása. A város lakói, mialatt kihajtották az utcára teheneiket és birkáikat, gúnyosan mondogatták egymásnak:

– Tyűh, már megint rákezdték; pedig még meg sem virradt igazában...

– Mohóság a nyugalom legádázabb ellensége.

Ilja Artamonov néha azt hitte, hogy már sikerült leküzdenie a város tunya ellenségeskedését; a drjomoviak tisztelettel emelték meg előtte sapkájukat; figyelmesen hallgatták a Ratszkij hercegékről szóló elbeszéléseit, de egyikük vagy másikuk csaknem minden egyes esetben megjegyezte, s nem minden büszkeség nélkül:

– A mi uraságaink egyszerűbbek, szegényebbek, de szigorúbbak, mint a tiéitek!

Ilja ünnepnapokon, esténként, Barszkij kocsmájának szép, sűrű kertjében üldögélt az Oka partján, s ilyenkor így beszélt a gazdagokhoz, Drjomov hatalmasságaihoz:

– Az én vállalkozásomból haszna lesz mindnyájatoknak.

– Adja isten – felelte Pomjalov, rövid kutyamosolyra húzva száját, és az ember nem tudhatta: hízelkedve kezet nyalni vagy harapni készül-e. Gyűrött arcának nem sikerül megbújnia kenderszakállában, szürke orra bizalmatlanul szaglász mindenfelé, makkszeme pedig alattomosan néz.

– Adja isten – ismétli –, nélküled sem éltünk ugyan rosszul, de talán veled is eléldegélünk valahogy.

Artamonov homlokát táncolja.

– Kétértelműen beszélsz, nem mint baráthoz illik.

Barszkij felkacag:

– Ő már ilyen! – kiáltja.

Barszkij arcának helyére vörös húsdarabokat mázolt sebtében egy fukarkodó festőkéz; rengeteg nagy feje, nyaka, orcái, keze – egész teste vastag medveszőrrel van sűrűn benőve; füle nem látszik; feleslegesnek tetsző szeme zsírpárnák közt rejtőzik.

– Minden hájjá változik bennem – mondja, és hahotázik, szélesen kitátva száját, mely tömpe fogakkal van tele.

Voroponov, a kocsigyártó nagyon világos szemével végigméri Artamonovot, és száraz hangján oktatja:

– Az üzlet üzlet, de Istenről sem szabad megfeledkezni. Az Írás is azt mondja: „Márta, Márta, szorgalmas vagy, és sokra igyekezel; de egy a szükséges.”

Világos és szinte üres szeme úgy néz, mintha valami rejtélyen elmélkednék, s bármely pillanatban egy rendkívüli szóval süketíthetné meg a világot. Néha mintha bele is kezdene valamibe:

– Természetesen, azért Krisztus is megízlelte a kenyeret, és így Márta...

– Nanana – szakította félbe Zsityejkin, a bőrkereskedő és templomi elöljáró –, mit locsogsz annyit?

Voroponov elhallgatott, szürke füle mozgott. Ilja pedig megkérdezte a bőrkereskedőt:

– Érted, micsoda vállalkozásba kezdek?

– Mire lenne jó? – csodálkozott el őszintén Zsityejkin. – A vállalkozás a tied, neked kell értened hozzá, fura ember! Neked ott a te üzleted, nekem meg az enyém.

Artamonov sűrű sört ivott, és a fákon keresztül az Oka zavaros csíkját és a tőle balra eső területet nézte, ahol a szabályosan kacskaringózó Vataraksa zöld kígyóként bújt ki oldalt a fenyvesből, a mocsarak közül. Ott, a földnyelven, a homok aranyos brokátján, zsírosan világít a fahulladék és a forgács, vöröslik a tégla, a letaposott rekettyebokrok között már áll a hosszú, hússzínű gyár, mint egy fedél nélküli koporsó. Ég a napon a még meg nem festett, fénytelen vaspléhvel fedett hombár, és viaszként olvad az emeletes ház sárga gerendázata, a forró ég felé emelve erősen megfeszített, aranyszínű tartóoszlopait – találóan jegyezte meg Alekszej, hogy távolról a ház guzlicához hasonlít. Alekszej itt lakik, lehetőleg messze a város legényeitől és leányaitól; nehéz megférni vele, heves és lobbanékony. Pjotr nehézkesebb nála, Pjotrban van valami kiforratlan; még nem tudja, mire képes a bátor ember.

Artamonov arcán árnyék szalad keresztül, mosolyogva nézi sűrű szemöldöke alól a polgárokat – olcsó portéka, félénk tettrevágyással, a valódi hév teljes hiányával.

Éjszakánként, amikor a város halottan alszik, Artamonov, mint a tolvaj, oson a folyóparton végig, a hátsó udvarokon keresztül, az özvegy Bajmakova kertjébe. A meleg levegőben szúnyogok dünnyögnek, s mintha ők hordanák magukkal szerteszét a földön az uborka, alma, kapor ínycsiklandozó illatát. A hold szürke felhők között gördül, a folyót árnyékok simogatják. Artamonov a fonott kerítésen átmászik a kertbe, lábujjhegyen bemegy az udvarba – már ott is van a sötét hombárban, melynek szögletéből félénk suttogás repes felé:

– Nem vettek észre?

A férfi ledobja ruháit, és mérgesen dohogja:

– Bosszantó, hogy bujkálnom kell! Nem vagyok gyerek!

– Akkor ne tarts magadnak szeretőt.

– Szívesen nem tartanék. Isten varrta a nyakamba.

– Mit beszélsz, eretnek! Istentelen dolgot művelünk...

– Jól van, jól! Erről majd azután. Eh, Uljana, micsoda emberek vannak itt nálatok...

– Hagyd már, ne emészd magad – suttogja az asszony, és sokáig, féktelen mohósággal vigasztalja öleléseivel; mikor pedig kipihente magát, töviről hegyire elmond mindent mindenkiről: kitől kell félni, ki okos, ki becstelen, kinek van felesleges pénze.

– Pomjalov és Voroponov tudják, hogy sok fára van szükséged; össze akarják hát vásárolni a környéken az erdőket, hogy így megszorítsanak.

– Elkéstek; a herceg nekem adta el az erdőit.

Körülöttük, felettük áthatolhatatlanul fekete a sötétség; még egymás szemét sem látják, és beszédjük hangtalan suttogás. Széna– és nyírfavesszőszag terjeng a levegőben, a pincéből nedves, kellemes hűvösség száll fel. Nehéz, szinte ólomból öntött csend nehezedik a városkára; csak néha szalad át egy patkány a hombáron, és az egerek cincognak, meg a Nyikola tornyának horpadozott harangja küldi óránként a sötétség bánatos, betegesen reszkető hangjait.

– Milyen telt vagy! – lelkesül Artamonov, és az asszony forró, buja testét simogatja. – Milyen erős! Hogy van az, hogy kevés gyermeket szültél?

– Natalján kívül még kettő volt; gyengék, elpusztultak.

– Akkor hát férjed a hibás...

– Talán el sem hiszed – suttogja az asszony –, előtted nem is tudtam, mi a szerelem. Asszonyok, barátnőim néha beszéltek róla, de nem hittem nekik: „szégyenükben hazudnak” – gondoltam magamban. Hiszen szégyenkezésen kívül nem is ismertem meg semmit férjemtől; úgy feküdtem az ágyba, mint a kínpadra. Imádkoztam Istenhez, bárcsak elaludna, bárcsak ne nyúlna hozzám! Jó ember volt, csendes, okos, de a szerelemhez nem adott neki Isten tehetséget...

Szavai új vágyat ébresztenek Artamonovban, és bámulatba ejtik; erősen szorongatja az asszony gömbölyű keblét, s maga elé dünnyögi:

– Lám, lám; nem is tudtam, hogy ez is lehetséges. Mindig azt hittem: minden férfi édes az asszonynépnek.

Erősebbnek és okosabbnak érezte magát e mellett a nő mellett, aki nappal mindig kimért, nyugodt, okos gazdasszony, és akit a város is megbecsül eszéért, és írni-olvasni tudásáért. Egy ízben, leányos öleléseinek hatása alatt, így szólt:

– Most látom csak, mekkora áldozatot hoztál. Kár volt összeadnunk gyermekeinket; nekünk kellett volna megesküdnünk...

– A te gyermekeid derék fiúk; ha meg is tudják viszonyunkat, sebaj; de ha a város tudomást szerez róla...

Egész testében megborzongott.

– Nyugodj meg – suttogta Artamonov.

Egy másik alkalommal az asszony kíváncsiskodott:

– Mondd csak... te már embert is öltél, ugye... nem álmodsz róla?

Ilja közömbösen vakarta szakállát, és így felelt:

– Nem, mélyen alszom, nincsenek álmaim. És miről is álmodhatnék? Még csak nem is láttam, miféle szerzet volt. Megütöttek úgy, hogy alig maradtam állva lábamon; valakit fejbe kólintottam öklözőmmel, azután még valakit, a harmadik meg elinalt.

Felsóhajtott; és megbántottan mormogta:

– Valami bolondok nekiesnek az embernek, és még ő feleljen miattuk Isten előtt...

Néhány percig szótlanul feküdtek.

– Elszunnyadtál?

– Nem.

– Menj hát, nemsokára virrad; megnézed az építkezést? Ó, kimerülsz te velem...

– Ne félj; a hétköznapokra futotta, futni fogja az ünnepekre is – dicsekedett öltözködés közben Artamonov.

Megy a kora reggel hűsében, a gyöngyházszínű szürkületben; fel-alá jár földjén, kakasfarkként felemelkedő kaftánja alatt háta mögé dugva kezét; súlyos lábbal tapossa a forgácsot, fahulladékot, és gondolkodik:

„Aljoskát hagyni kell, hogy kitombolja magát, hadd hulljon le róla a ajték. Nehéz természetű, de jó fiú.”

Lefekszik a homokra vagy egy forgácshalomra, és gyorsan elalszik. A zöldes égen szelíden lobban lángra a pirkadás; a nap már kérkedve feszíti ki sugarainak pávafarkát a föld felett, s maga is felbukik nyomában, aranyban fürödve; a munkások felébredtek, s amikor meglátják a gazda elnyúlt, hatalmas alakját, figyelmeztetik egymást:

– Ott van!

A kiálló pofacsontú Tyihon Vjalov ásót tart vállán, és úgy néz hunyorgó szemével Artamonovra, mintha keresztül akarna lépni rajta, de nem tudja rászánni magát.

Az emberek hangyabolyszerű sürgés-forgása, a kiáltások, kopácsolás nem ébresztik fel a testes gazdát; arccal az ég felé fekszik, és horkol, akár egy tompa fűrész – a földműves meg továbbmegy, közben hátratekinget, és úgy pislog, mintha fejbe vágták volna. A házból Alekszej lép ki könnyedén, mintha a levegőben járna, fehér vászoningben és kék alsónadrágban: fürdeni megy, és óvatosan megkerüli nagybátyját, mintha attól félne, hogy lába alatt a forgács halk reccsenése felébresztheti. Nyikita még hajnalban kihajtott az erdőbe; csaknem mindennap két fuvar rothadó harasztot hoz onnan, és kihányja a kert számára kiirtott tisztáson; nyírfákat, jávort, kőrist, zelnicemeggyet már ültetett, most pedig mély gödröket ás a homokba, és haraszttal, iszappal, agyaggal döngeti le – ide kerülnek a gyümölcsfák. Ünnepnapokon Tyihon Vjalov segít neki.

– Kertet ültetni ártalmatlan foglalkozás – mondja.

Pjotr Artamonov fülcimpáját húzogatva jár-kel, és ügyel föl a munkára. Öblösen horkol a fűrész, amint beleeszi magát a fába; a gyaluk súrolva fütyörésznek, csengve csapnak le a balták, hallani a mész nedves lottyanását, és fölsír a köszörűkő, amint a szekercék élét nyaldossa. Az ácsok gerendát emelnek vállukra, és a Dubinuská-t éneklik; egy fiatal hang rázendít:

Zaharij Marja komája,

Ha hozzá megy, képen vágja...

– Durva a nótájuk – mondta Vjalovnak Pjotr; a földműves, aki térdig homokban áll, így felel:

– Mindegy, hogy mit énekelnek...

– Miért?

– A szavakban nincs lélek.

„Érthetetlen paraszt” – gondolja magában Pjotr, és otthagyja; aztán eszébe jut, hogy amikor apja munkafelügyelői állást kínált Vjalovnak, az csizmája orrát nézve, így felelt:

– Nem, erre az állásra nem vagyok jó, nem tudok az embereknek parancsolni. Fogadj föl inkább házadba udvarosnak...

Apja alaposan lehordta.

...Hideg esőkkel köszöntött be az ősz; a kerteket rozsda futotta be, a fekete, sudár erdők helyenként rőt foltoktól tarkálltak, nedves szél fütyörészett, és sápadt, széttaposott forgácsot söpört a folyóba. Kócos lovak minden reggel lennel megrakott szekereket húztak a hombár elé. Az árut Pjotr vette át, és gondosan ügyelt, nehogy a nagy szakállú, mogorva parasztok „izzadt” – a „súly kedvéért” megvizesített – lent csempésszenek a fuvarba, vagy közönséges lent sózzanak rá nemesített árában; nehéz dolog volt békésen nyélbe ütni a vásárt, és a türelmetlen Alekszej bőszülten szitkozódott. Az apa Moszkvába utazott; rögtön utána fölkerekedett az anyós is, állítólag búcsújárásra. Esténként, a vacsorai teánál Alekszej dühösen panaszkodott:

– Unalmas ez az élet; nem szívelem az ittenieket...

Szavai ingerelték Pjotrt.

– Magad is jópipa vagy! Mindenkibe belekötsz. Egyebet se teszel, csak kérkedsz.

– Van mivel, azért kérkedem.

Megrázta fürtjeit, kihúzta vállát, kidüllesztette mellét, és kihívóan, összehunyorított szemmel nézett bátyjára és sógornőjére. Natalja lehetőleg kerülte, mintha félt volna tőle, és kérdéseire szárazon felelt.

Ebéd után, amikor férje és Alekszej ismét ellenőrizni mentek a munkálatokat, az asszony Nyikita parányi szerzetesszobájába húzódott, és varrással a kezében leült az ablak mellé egy karosszékbe, amelyet a púpos nyírfából ácsolt neki, művésziesen. Nyikita a könyveket vezette, reggeltől estig írt, számolt, de amikor Natalja bejött hozzá, abbahagyta munkáját, és arról mesélgetett, hogyan éltek a hercegek, milyen virágok nőttek melegházaikban. Magas leányhangja feszülten és lágyan csengett, kék szeme az asszony arcát súrolva az ablakra nézett. Natalja pedig varrása fölé hajolt, és gondolatokba merülten hallgatott, mint egy ember, aki egyedül van önmagával. Így üldögéltek egy-két óra hosszat, s szinte föl se tekintettek egymásra; időnként azonban Nyikita kék szemének gyöngéd melegével óvatosan és mintegy önkéntelenül átölelte sógornőjét, nagy kutyafüle ilyenkor észrevehetően kipirult, rózsaszínű lett. Ez a simogató pillantás aztán néha arra késztette az asszonyt, hogy ő is sógorára nézzen, és rámosolyogjon kegyes mosolyával – azzal a különös mosollyal, mintha Nyikitának választ adna nyugtalanító érzéseire, máskor meg sértődöttnek és sértőnek látszik, s a fiú bűntudatosan süti le szemét előtte.

Odakünn csobog és bugyborékol az eső, lemossa a nyár kifakult színeit; hallani Alekszej kiáltozását, az udvar sarkában nemrég megláncolt medvebocs dörmögését, a lentilolók pergését.

Alekszej nagy zajjal állít be a szobába, nedvesen, sárosan, tarkójára tolt sapkában, de mégis tavaszi napra emlékeztetően; nevetve meséli, hogy Tyihon Vjalov baltával levágta egyik ujját.

– Azt állítja: véletlenül, de világos, hogy a katonáskodástól fél. Pedig én még katonának is szívesen mennék, csak hogy elszabaduljak innen.

És homlokát ráncolva dörmögi, akár egy medvebocs:

– Minket is jól eldugtak az isten háta mögé...

Aztán követelően nyújtja ki kezét:

– Adj tizenöt kopejkát, bemegyek a városba.

– Minek?

– Semmi közöd hozzá – feleli, s amikor távozik, orra alatt dúdolja:

Babájához megy a lány,

Friss lepényt visz szaporán...

– Még megjárhatja! – mondja Natalja. – Barátnőim sűrűn látják együtt Olgunyka Orlovával, pedig a lány csak tizenötödik évében van, anyátlan, apja korhely...

Nyikitának nem tetszik az asszony hangja; előbuggyanó bánatot, kicsorduló aggodalmat és némi irigységet hall ki belőle.

A púpos szótlanul néz ki az ablakon: a nedves levegőben fenyők himbálják mancsaikat, és higanyszerű vízcsöppeket ráznak le zöld tűikről. A fenyőket ő ültette; az ő keze ültetett minden fát a ház körül...

Pjotr rosszkedvűen és fáradtan jön haza.

– Ideje, hogy teázzunk, Natalja.

– Még korán van.

– Ideje, ha mondom! – kiáltja a férj, amikor felesége kimegy a szobából, leül a helyére, s ő is dohogni kezd panaszosan:

– Az egész gépezetet apám az én nyakamba rakta. Forgok, akár egy kerék, de hogy hova lyukadok ki: nem tudom. Pedig, ha nem úgy vág minden, amint kellene, lesz apámtól nemulass...

Nyikita kíméletesen és tapintatosan Alekszejről és Orlováról próbál beszélni, de bátyja csak legyint, nem hallgat a szavára.

– Ugyan jókor hozakodsz elő nekem leányokkal! Hiszen feleségemet is csak éjjel, álomtól leragadó szemmel látom; nappal pedig vak vagyok, akár egy fülesbagoly. Butaságokon jár az eszed...

És fülcimpáját húzogatva, óvatosan hozzáteszi:

– Nem nekünk való ez a gyár. Jobb lenne kimenni a sztyeppre, földet vetni, parasztéletet élni. A hűhó kevesebb volna, de több lenne az értelme...

Ilja Artamonov vidám hangulatban, megfiatalodva érkezett vissza; szakállát megnyíratta, válla még szélesebbre feszült, szeme fényesebben csillogott, az egész ember olyan volt, mint az újból kikovácsolt eke. Nagyúrként végigheveredett a díványon, és így mondta:

– Mindennek úgy kell mennie, mint a karikacsapás. Munka lesz elég: nektek is, gyermekeiteknek is és unokáitoknak is. Háromszáz évre. Gazdaságunk nagy büszkesége lesz, ami tőlünk, Artamonovoktól kiindul!

– Dagadsz, Natalja? – szemével megtapogatta menyét, és rákiáltott: – Ha fiút szülsz, szép ajándékot kapsz érte.

Este, amikor lefeküdtek, Natalja így szólt férjéhez:

– Apa kedves, amikor vidám.

Pjotr rásandított, és mogorván felelt:

– Persze, hogy kedves, hiszen ajándékot ígért.

Két-három hét múlva azonban Artamonov szótlanná vált, gondolataiba merült. Natalja megkérdezte Nyikitát:

– Miért haragszik apa?

– Nem tudom. Nehéz őt kiismerni.

Ugyanaznap este, a teánál Alekszej egyszerre csak ezt kérte határozott és nyugodt hangon:

– Apa, adj be katonának.

– M-minek? – kérdezte akadozva Ilja.

– Nem akarok itt maradni...

– Menjetek ki! – parancsolta gyermekeinek Artamonov, de amikor Alekszej is megindult az ajtó felé, rákiáltott:

– Te maradj, Aljoska!

Kezét hátratette, és szemöldökét rángatva, végigmérte a legényt tetőtől talpig, aztán megszólalt:

– És én még azt hittem: ez az én sasom!

– Nem tudom megszokni ezt a fészket.

– Hazudsz. A te helyed itt van. Anyád nekem adott át, kényemre-kedvemre, menj!

Alekszej lépett egyet, mint akinek lába össze van kötözve, de nagybátyja megragadta vállánál:

– Nem így kellene beszélnem veled; velem az apám ököllel beszélt. Menj!

De ismét visszahívta, és szigorúan hozzátette:

– Neked nagy embernek kell lenned, megértetted? A jövőben pedig ne halljak nyivákolást...

Mihelyt egyedül maradt, megállt az ablaknál, öklébe szorította szakállát, és sokáig elnézte, hogyan hull a földre a szürke, nedves hó; mikor pedig olyan sötét lett odakünn, mint a pincében, bement a városba. Bajmakova kapuja már zárva volt. Bekopogott az ablakon.

Uljana maga nyitott neki ajtót, és nehezteléssel kérdezte:

– Mi az, hogy ilyen későn jössz?

Feleletet nem adott, le sem tette bundáját, hanem egyenesen bement a szobába; itt földre dobta sapkáját, leült az asztal mellé, rátámaszkodott könyökével, szakállába fúrta ujjait, és elmondta, mi történt Alekszejjel.

– Idegen – mondta. – Úgy történt, hogy a nővérem egy úrral enyelgett, meg is látszik rajta.

Az asszony megnézte, jól vannak-e betéve a zsaluk, azután elfújta a gyertyát. A szögletben, a szentképek előtt, ezüsttányérú, kék mécses pislákolt.

– Házasítsd meg mielőbb; ezzel idekötöd – vélte.

– Igen, ezt kell tenni. Csakhogy ez még nem minden. Pjotrban nincs kezdeményezés, itt a bökkenő! Kezdeményezés nélkül nincs se élet, se halál. Úgy dolgozik, mintha nem magának, hanem még most is az uraságnak dolgoznék, mintha még most is jobbágy volna; nem érez akaratot magában, érted? Nyikitáról nem beszélek: nyomorék, mindig csak kertek, virágok járnak a fejében. Azt vártam, hogy Alekszejnek kedve lesz a vállalkozáshoz...

Bajmakova igyekezett megnyugtatni:

– Korai az aggodalom. Légy türelemmel; csak lendüljön a kerék gyorsabb forgásba, elkapja és magával ragadja mindegyi-küket.

Egymáshoz bújva, éjfélig beszélgettek a szoba meleg csöndjében – a sarokban kékes fény ködös felhője remegett, félénk tűzvirág lobogott. Artamonov nemcsak amiatt panaszkodott, hogy a vállalkozási szellem hiányzik gyermekeiből; nem mentek ki fejéből a polgárok sem.

– Önző emberek.

– Nem szívelnek, mert sikered van; a sikerért csak mi, asszonyok szeretünk, de a te fajtádnak más ember sikere szálka a szemében.

Uljana Bajmakova tudta, mivel vigasztalja, hogyan nyugtassa meg Artamonovot, aki csak akkor krákogott elégedetlenül, amikor az asszony végül ezzel hozakodott elő:

– Én meg egytől félek halálosan: hogy teherbe esem tőled...

– Moszkvában csak úgy ég a munka! – mondta Ilja, és felállt, miután az asszonyt megölelte. – Eh, ha te férfi lennél...

– Isten áldjon, drágám, menj!

A férfi erősen megcsókolta és elment.

...Farsangutó idején Jerdanszkaja rongyokra tépett ruhában, agyba-főbe verve, eszméletlen állapotban hozta haza Alekszejt egy szánkóban a városból. A javasasszony és Nyikita vodkába áztatott, reszelt tormával sokáig dörzsölték a testét, de a fiú csak nyögött, egyetlen szó sem hagyta el száját. Artamonov vadállatként szaladgált föl-alá a szobában, föltűrte és ismét lehajtotta inge ujját, fogát csikorgatta. Amikor Alekszej magához tért, öklét rázva ordított rá:

– Ki bántott? Beszélj!

A fiú szánalmasan nyitotta föl dühtől égő, megdagadt szemét, és fulladozva, vért köpve hörögte:

– Csak kérdezz...

Natalja rémületében hangosan fölsírt; apósa dobbantott rá lábával:

– Kuss! Kifelé!

Alekszej fejéhez kapott, mintha le akarná szakítani, és nyögött; aztán szétvetette karját, oldalára dűlt, kitátotta véres, hörgő száját, és mozdulatlanná dermedt. Az asztalon, az ágy mellett gyertya pislogott, az alaktalanná vált testen árnyékok kúsztak, úgy látszott, hogy Alekszej mindjobban megfeketedik, fölpuffad. Lábánál némán és lesújtva álltak fivérei, Ilja a szobát mérte lépteivel, és maga elé mormogta:

– Csak nem pusztul bele, mi?

Nyolc nap elteltével azonban Alekszej fölkelt, nyálasan köhécselt, vért köpött, sűrűn járt a fürdőbe, gőzölte magát, borsos vodkát ivott; szemében sötét, komor tűz lángolt föl, és még szebbé tette. Nem akarta bevallani, hogy ki verte össze, de Jerdanszkaja kipuhatolta, hogy Sztyepan Barszkij, két tűzoltó és Voroponov mordvin cselédje hagyták helyben. Amikor Artamonov megkérdezte Alekszejt: így van-e, ezt felelte:

– Nem tudom.

– Hazudsz!

– Nem láttam; hátulról valami kaftánfélét dobtak a fejemre.

– Valamit titkolsz előttem – találta el Artamonov; Alekszej baljóslatúan lobogó szemmel nézett az arcába, és így szólt:

– Leszek még egészséges!

– Egyél többet! – tanácsolta az apa, és szakállába dünnyögte: – Ilyesmiért a vörös kakast kellene rájuk ereszteni, hogy megperzseljék a mancsukat...

Még figyelmesebb, durván gyöngéd lett Alekszejhez, és tüntetően dolgozott, nem titkolva célját: szenvedélyt akart éleszteni gyermekeiben a munka iránt.

– Tegyetek meg mindent, ne fanyalogjatok semmitől! – oktatta a fiúkat, és sok olyat tett, amit nem kellett volna magának végeznie. És mindenben vadállati, éleslátó ügyességről tett tanúságot, e képessége alapján pontosan meg tudta állapítani, hol a legkonokabb az ellenállás az erővel szemben, és hogyan lehet azt a legkönnyebben legyőzni.

Menye terhessége természetellenesen sokáig húzódott. Amikor Natalja kétnapi kínlódás után leánygyermeknek adott életet, Artamonov csalódottan mondta:

– Hát ez meg micsoda...

– Adj hálát Istennek kegyéért – tanácsolta szigorúan Uljana –, ma van Lentermelő Jelena napja.

– Valóban?

Fölkapta a templomi naptárt, megnézte, és gyerekesen megörült.

– Vezess leányodhoz!

Letett menye mellére egy rubinköves fülbevalót meg öt aranyat, és fölkiáltott:

– Vedd! Ha nem is legényt szültél, derék menyecske vagy!

És megkérdezte Pjotrt:

– No, te harcsa, örülsz? Én örültem, amikor te megszülettél!

Pjotr ijedten nézett felesége vértelen, megkínzott, szinte idegen arcába; az asszony fáradt szeme gödrébe süppedt, és úgy tekintett onnan az emberekre és tárgyakra, mintha valami régen elfelejtettre emlékeznék vissza; nyelvét lassan mozgatva, véresre harapott ajkát nyaldosta.

– Miért hallgat? – kérdezte anyósát Pjotr.

– Eleget kiáltozott – magyarázta meg Uljana, és kituszkolta a szobából.

Kétszer huszonnégy órán keresztül, éjjel és nappal hallgatta Pjotr felesége jajveszékelését; kezdetben sajnálta, félt, hogy meghal, de a sikoltozás csakhamar süketté tette, a ház sürgés-forgása eltompította; kifáradt – nem tudott már se félni, se sajnálkozni. Csak arra vágyott, hogy minél messzebbre futhasson, ahová nem ér el felesége nyögése; de nem sikerült elbújnia előle: a jajgatás ott rezgett valahol a fejében, és szokatlan gondolatokat ébresztett benne. És mindenütt, bárhová ment is, ott látta Nyikitát, szekercével vagy vaslapáttal kezében; a púpos vágott, faragott, gödröket ásott, egy vakondok nesztelen futásával ide-oda szaladgált; úgy látszott, hogy körbeszalad, azért is botlik mindenütt az ember útjába.

– Talán nem tud megszülni – mondta Pjotr az öccsének. A púpos belökte a lapátot a homokba, és megkérdezte:

– Hát a bába mit mond?

– Vigasztal. Ígérget. Te mért remegsz?

– Fáj a fogam.

Este, a szülés napján, a ház előtt üldögélt Nyikitával és Tyihonnal, és visszaemlékezve a történtekre, tűnődő mosollyal mesélte:

– Anyósom karomba tette a gyereket, én meg örömömben még a súlyát sem éreztem; majdnem a mennyezetig dobtam föl. Nehéz megérteni: ilyen apróság, és micsoda kínokat okoz...

Tyihon Vjalov pofacsontját vakargatta, és szokott nyugodt hangján megszólalt:

– Minden emberi kín apróságból ered.

– Hogy érted ezt? – kérdezte szigorúan Nyikita. Tyihon pedig ásított, és közönyösen felelte:

– Hát, csak úgy...

A házból vacsorára hívtak.

A gyermek születésekor fejlett és nehéz volt, de öt hónap múlva széngázmérgezésben meghalt; anyja, aki szintén széngázmérgezést kapott, majdnem együtt halt vele.

– Ugyan, ne bánkódj! – vigasztalta Pjotrt az apja a temetőben. – Majd szül egy másikat. Nekünk meg most már sírunk is van itt, mélyre eresztettük a horgonyt. Ami veled van, a tied, alattad a tied, a földön és a föld alatt a tied: ez az, ami helyéhez erősíti az embert!

Pjotr feleségét nézte és bólintott; az asszony esetlenül meggörbítette hátát, és lába elé, a kis halomra meredt, amelyen Nyikita szorgalmasan dolgozott ásójával. Natalja oly görcsös gyorsasággal törölte le arcáról a könnyeket, mintha attól félne, hogy megégeti ujjait megdagadt, vörös orrán, és maga elé suttogott:

– Istenem, istenem...

Alekszej ide-oda járkált a keresztek között, és a föliratokat olvasgatta; megsoványodott, és öregebbnek látszott koránál. Nem paraszt arca, amelyet egészen benőtt a sötét szakáll, mintha megperzselődött, befüstölődött volna; a fekete szemöldök alá húzódó, vakmerő szem mindenkire ellenségesen nézett; színtelen hangon, fennhéjázóan, s mintegy szántszándékkal orra alatt beszélt, és amikor valaki megkérdezte, mit mond, fölrikácsolt:

– Nem érted?

És káromkodott. Fivéreivel durván és gúnyosan viselkedett. Nataljára többször rákiáltott, mint egy munkásnőre. Nyikita szemére is hányta:

– Ok nélkül sérted meg Natasát.

– Beteg ember vagyok – felelte Alekszej.

– Natalja szelíd.

– Tűrjön hát egy kicsit!

Alekszej gyakran hivatkozott arra, hogy beteg, és minden alkalommal szinte büszkeséggel emlegette, mintha betegsége érdem lenne, amely megkülönbözteti másoktól.

Amikor a temetőből hazafelé indult nagybátyjával, azt mondta neki:

– Saját temetőt kellene létesítenünk; ezekkel itt még holtunkban is szégyenletes lenne együtt feküdni.

Artamonov elmosolyodott.

– Megcsináljuk. Lesz minden: templomunk, temetőnk, iskolánk, kórházunk; várj csak!

Amint a Vataraksán átvezető hídon mentek keresztül, egy koldus külsejű embert láttak a karfába kapaszkodni, vörösre kopott, elnyűtt munkakabátjában részeges hivatalnokhoz hasonlított. Petyhüdt arcát ősz borosta nőtte be; fityegő, szőrös ajka mögött látni lehetett fogai csonkjait; apró, nedves szeme zavartan fénylett. Artamonov elfordult, kiköpött, de amikor észrevette, hogy Alekszej szokatlanul udvariasan biccent a rongyos felé, megkérdezte:

– Hát ez kicsoda?

– Orlov órásmester.

– Mindjárt látni is, hogy Orlov.

– Okos ember – mondta állhatatosan Alekszej –, belehajszolták az ivásba...

Artamonov unokaöccsére sandítva hallgatott.

Száraz és tikkasztó nyár következett. Az Oka túlsó partján erdők égtek; nappal opálszínű, maró füstfelhő feküdt a földre, éjjel a kopár hold kellemetlenül vöröslött, a csillagok a ködben elvesztették fényüket, olyanok voltak, mint a rézszögek fejei. A folyó vize, amint a zavaros eget visszatükrözte, hideg, sűrű, föld alatti füstpataknak látszott.

Az Artamonovok, lihegve a perzselő hőségben, vacsora után a kertben, a jávorfák félkörében itták teájukat; a fák terebélyesek voltak, de ölelkező, buja lombkoronáik sem tudtak enyhet adni ezen a ködös éjszakán. Tücskök cirpeltek, vaspáncélú szarvasbogarak búgtak, a szamovár panaszosan sistergett. Natalja kigombolta a blúza fölső gombjait, és némán töltötte ki a teát: keblén a bőr meleg színű volt, akár a teavaj; a púpos lehajtott fejjel ült, és vesszőket hántott madárkalitkáihoz; Pjotr fülcimpáját húzogatta, és halkan beszélt:

– Káros az embereket ingerelni, apa mégis azt teszi.

Alekszej szárazon köhécselve a város felé tekingetett, és nyakát nyújtogatta, mintha várt volna valamit.

A városban fájdalmasan megkondult egy harang.

– Vészjel? Tűz? – kérdezte Alekszej, és tenyerét homlokához szorítva, fölpattant.

– Mi lelt? Az órát üti a harangozó.

Alekszej kiment; rövid csend támadt, majd Nyikita halkan megszólalt:

– Állandóan tűzvészről képzelődik.

– Gonosz lett – jegyezte meg óvatosan Natalja. – Pedig mennyi vidámság volt benne...

Pjotr, mint legidősebbhez illik, szigorú hangon feddte meg öccsét és feleségét:

– Bután bántok vele mindketten; sérti őt szánakozásotok. Feküdjünk le, Natalja.

Bementek a szobájukba. A púpos utánuk nézett, aztán ő is fölállt, és a lugas felé indult, ahol szénán vetett magának ágyat. A küszöbön leült. A lugas gyeptéglákkal kirakott dombon állt; a kerítésen át látni lehetett a város házainak sötét nyáját, amelyet a tűzoltótorony és a haranglábak őriztek. A szolgáló leszedte az asztalt; a csészék összecsörrentek. A kerítés mellett takácsok mentek el; az egyik egy hálót vitt, a másik vasvödörrel csörömpölt, a harmadik szikrát csiholt ki tűzkőből taplóra, hogy pipára gyújtson.

A kutya felvakkantott; Tyihon nyugodt hangja törte meg a csendet:

– Ki az?

A csönd, mint dobon a bőr, szorosan kifeszült a föld felett; bántó-élesen visszhangzott még a homok gyenge ropogása is a takácsok lába alatt. Nyikitának nagyon megtetszett az éjszakák hangtalansága. Minél teljesebb volt a némaság, annál jobban tudta összpontosítani képzelőerejét Nataljára, annál ragyogóbban fénylettek számára a mindig kissé ijedt, vagy csodálkozó, kedves szemek. És könnyű volt kigondolnia a legkülönbözőbb szerencsés véletleneket: felbecsülhetetlen értékű elrejtett kincsre bukkan, odaadja Pjotrnak, Pjotr pedig átengedi neki Natalját. Vagy: rablók törnek rájuk, és ő olyan rendkívüli hőstetteket visz végbe, hogy apja és fivérei önként neki adják Natalját jutalmul. Betegség harapózott el; utána csak ketten maradtak életben az egész családból: ő és Natalja, s akkor megmutatná az asszonynak, hogy boldogsága az ő lelkében rejtőzik.

Már éjfél után járt az idő, amikor észrevette, hogy a kertre nehezedő mozdulatlan felhők egyike megelevenedik, és a házak nyája fölött lassan felemelkedik az ég sötétszürke homályába; a felhő alulról csakhamar bíborszínben megvilágosodott, és Nyikita ráeszmélt, hogy tűz van. Szaladni kezdett a ház felé, és meglátta Alekszejt, amint a létrán gyorsan fölkúszik a hombár tetejére.

– Tűz van! – kiáltott a púpos. Öccse továbbkúszott, de visszaszólt.

– Tudom. És aztán?

– Vártad – jutott Nyikita eszébe, és meghökkenve állt meg az udvar közepén.

– Hát vártam! És aztán? Ilyen szárazságban mindig vannak tüzek.

– Fel kell kelteni a takácsokat... – de Tyihon már megelőzte, és a munkások vidám kurjongatással szaladtak egymás után a folyó felé.

– Mássz föl ide hozzám – ajánlotta Alekszej, aki lovagolva ült a tetőgerincen; a púpos engedelmesen utánakúszott, és megszólalt:

– Csak Natasa meg ne ijedjen.

– Hát attól nem félsz, hogy Pjotr még egy púpot ver rád?

– Miért? – kérdezte halkan Nyikita, és ezt hallotta:

– Ne nyeld el a feleségét a szemeddel.

A púpos sokáig nem tudott felelni; úgy tetszett neki, hogy lefelé csúszik a tetőről, és tüstént leesik, lezuhan a földre.

– Mit beszélsz? Hova gondolsz? – motyogta.

– Na, jól van, jól van! Hiszen látok... De ne félj – felelte öccse olyan vidáman, ahogy már régen nem beszélt; csak nézte tenyere alól, hogyan törnek a lobogó, vastag lángnyelvek tompa búgással a csönd ellen. Azután élénken folytatta:

– Barszkijéknál ég. Húsz hordó kátrány áll az udvarukban. A szomszéd házakra nem csap át a tűz; kertek vannak közben.

„Menekülnöm kell innen” – gondolta magában Nyikita, és a távolba, a sötétségbe meredt, amelyet a tűz foszlányokká tépett; a vöröses levegőben vasból kikovácsolt fák álltak, a vöröses földön játékszerűen apró emberek nyüzsögtek és futkároztak; látni lehetett, amint vékony, hosszú csáklyákat döfködnek a zsarátnok közé.

– Jól ég – mondta elismerően Alekszej.

„Kolostorba megyek” – gondolta a púpos.

Az udvaron álmosan és dühösen dörmögött Pjotr. Válaszul lustán úsztak Tyihon szavai. A ház ablakában, mint valami képkeretben, ott állott, sűrűn vetve magára a keresztet, Natalja.

Nyikita addig ült a tetőn, míg a tűzvész helyén, a fekete kéményoszlopok körül aranyosan föl nem ragyogott a zsarátnok. Azután lemászott, kiment az udvarból, és beleütközött az apjába, aki vizesen, kormosan, hajadonfőtt, rongyokra szakadt ujjasban lépett be a kapun.

– Hová? – kiáltott rá szokatlanul hevesen, és belökte Nyikitát az udvarba; amikor pedig meglátta a tetőn Alekszej fehér alakját, magánkívül ordította:

– Hát te mit keresel ott? Mássz le. Vigyázhatnál, bolond, az épségedre...

Nyikita a kertben leült egy padra, apja szobájának ablaka alatt; csakhamar erős ajtócsattanás és halk, tompa kérdés ütötte meg fülét:

– Vesztedet akarod? Engem meg gyalázatba dönteni, mi? Megöllek...

Alekszej rikácsolva felelt:

– Magad adtad a tanácsot.

– Hallgass! Adj hálát Istennek, hogy az a naplopó nem tud beszélni...

Nyikita fölállt, és lábujjhegyen a kert végébe, a lugasba sietett.

Reggel a teánál az apa elmondta:

– Gyújtogatás; a tettes, mint kitűnt, az a részeges órásmester. Agyba-főbe verték, valószínűleg belehal. Azt rebesgetik, hogy Barszkij tette tönkre, meg aztán a fiára, Sztyopkára is haragudott. Homályos ügy.

Alekszej nyugodtan itta a tejet, Nyikita, aki érezte, hogy keze remegni kezd, térde közé dugta, és erősen összeszorította.

Apja észrevette mozdulatát, és megkérdezte:

– Hát te miért gubbasztasz?

– Rosszul érzem magam.

– Mindnyájan rosszul vagytok. Csak én vagyok egészséges...

Dühösen eltolta magától még félig telt teáspoharát, és elment.

Artamonov vállalkozása hamarosan egész sereg embert csődített össze; a gyártól két versztányira, a hangával borított dombokon, a ritka fenyves közepén udvar és kerítés nélküli, távolról méhkasokra emlékeztető, alacsony kis kunyhók épültek fel. Az egyedülálló és nőtlen munkások számára, a sekély szakadék felett, amely egy ma már elfelejtett nevű folyó medréül szolgált valaha, Artamonov hosszú barakkot emeltetett, egylejtős tetővel, a tetőn három kéménnyel és apró ablakokkal, hogy jobban tartsa a meleget; az ablakok a barakkot istállóhoz tették hasonlóvá, és a munkások el is nevezték Csikókastélynak.

Ilja Artamonov mind kérkedőbb és hangosabb lett, de a gazdag ember fennhéjázása nem vált tulajdonságává; a munkásokkal szemben egyszerű maradt, velük mulatott lakodalmaikon, keresztvíz alá tartotta gyermekeiket, és ünnepnapokon szívesen eltereferélt az öreg takácsokkal, akiknek tanácsára rábeszélte a parasztokat, hogy vessék be lennel az ugart és a kiirtott erdőtisztásokat. És ez jól bevált. Az öreg takácsok el voltak ragadtatva a tanulékony gazdától, olyan parasztot láttak benne, akire kegyesen rámosolyog a szerencse, és oktatták a fiatalokat:

– Nézzétek; így kell vállalkozást vezetni.

Ilja Artamonov viszont így tanította fiait:

– A parasztok és a munkások okosabbak a polgároknál. A városlakók teste csenevész, feje zűrzavaros, a városi ember mohó, de nem merész. Minden, ami kezéből kikerül, gyatra, nem tartós. A városiak semmiben sem ismernek pontos mértéket, a paraszt viszont szilárdan tartja magát az igazság határai között, nem hánykolódik ide és oda. Igazsága pedig egyszerű, például: isten, kenyér, cár. A paraszt tetőtől talpig egyenes, róla vegyetek példát. Te, Pjotr, szárazon beszélsz a munkásokkal, és mindig csak arról, ami a munkára tartozik; ez helytelen, tudni kell semmiségekről is elfecsegni. Tréfálkozni kell; a vidám embert jobban megértik.

– A tréfához nem értek – mondta Pjotr, és szokása szerint meghúzta a fülcimpáját.

– Tanuld meg. A tréfa egy pillanat, de egész órára hangulatot ad. Alekszej sem bánik ügyesen az emberekkel, szájas, kötekedő.

– Gazfickók mind és naplopók – felelte kihívóan Alekszej.

Artamonov szigorúan rákiáltott:

– Tán olyan jól ismered az embereket? – De szakállába mosolygott, s hogy a mosolyt ne vegyék észre, száját eltakarta; eszébe jutott, milyen merészen, milyen okos érvekkel vitázott Alekszej a polgárokkal a temetőről: a drjomoviak nem akarták Artamonov munkásait a maguk temetőjében elföldelni; kénytelen volt Pomjalov jókora égerfa berket vásárolni, hogy saját temetője legyen.

– Temető, vendéglátóhely[1] – tűnődött hangosan Tyihon, mialatt Nyikitával a vékony, csenevész fákat döntötték. – Pedig micsoda vendégeskedés az, amely örökkön-örökké tart? Az igazi vendéglátóhelyek: a házak, a városok.

Nyikita látta, hogy Tyihon Vjalov könnyen, ügyesen dolgozik, s a munkában nagyobb értelemről tesz tanúságot, mint homályos és mindig váratlan szavaiban. Akárcsak az apja, Tyihon is minden dologban hamar rátalált a legkisebb ellenállás pontjára, takarékoskodott erejével, és inkább ravaszsághoz folyamodott.

De világosan szembetűnő volt a különbség is: apja hévvel fogott hozzá mindenhez, Vjalov viszont kényszeredetten dolgozott, szinte kegyből, mint olyan ember, aki tudja, hogy jobbra képes. És ugyanígy beszélt is: szűkszavúan, kegyesen, jelentősen, a lekicsinylés árnyalatával, amely mintha ezt jelentette volna:

„Én még sokat tudok, és sok egyebet is mondhatnék.”

Nyikita mindig holmi célzásokat vélt kihallani szavaiból, amelyek bosszúságot, félelmet és éles, nyugtalan kíváncsiságot keltettek fel iránta.

– Sok mindent tudsz te – mondta Tyihonnak, aki lassan felelte:

– Azért élek. Hogy tudok, nem baj: magamnak tudom. Az én tudásom a fukar ládájában van elrejtve; senki sem látja, légy nyugodt...

Senkinek sem tűnt föl, hogy Tyihon kikérdezte az embereket, mi jár a fejükben; csak tolakodóan végigmért mindenkit hunyorító madárszemével, és mintha kiszíná mások gondolatait, hirtelen elkezdett beszélni arról, amiről különben nem tudhatott. Néha az a vágy támadt fel Nyikitában, bárcsak leharapná, levágná Vjalov a nyelvét, amint ujját is levágta. De az ujját sem úgy vágta le, mint kellett volna; nem jobb kezén, hanem a balon, a gyűrűset. Apja, Pjotr és mindenki ostobának tartották, de Nyikita más véleménnyel volt róla. Kíváncsisága Tyihon iránt mindjobban nőtt, és e kíváncsisággal egybevegyült a félelme a kiálló pofacsontú, érthetetlen paraszttól. A félelem érzése pedig különösen akkor lett úrrá felette, amikor Vjalov, visszatérve az erdőből, egyszerre így szólt hozzá:

– Te mindjobban kiszikkadsz. Szólhatnál neki, te csodabogár; talán megszán, azt mondják, jó lélek.

A púpos megállt, a rémülettől szívverése felhagyott, lábai megmerevedtek; fejvesztetten dünnyögte:

– Miről szólhatnék, kinek?

Vjalov rávetette szemét, és továbbment; amikor Nyikita megragadta ingujjánál, megvetően eltolta kezét:

– Ugyan, minek tetteted magad?

Nyikita ledobta válláról az erdőben kiásott nyírfát, és körültekintett; szeretett volna belecsapni Tyihon bozontos arcába, hogy elhallgattassa, de Tyihon összehúzott szemöldökkel a távolba nézett, és nyugodtan folytatta, mintha valami közönséges dologról beszélne:

– Még ha nem is jó lélek, megjátszhatja. Az asszonynép kíváncsi; mindegyik szeretne egy másik férfit is megpróbálni, hogy megtudja, nincs-e édesebb a cukornál? Nekünk meg vajon sok kell-e? Egy, kettő... jóllaktál, és kutya bajod. Te pedig csak kiszikkadsz. Próbáld meg, szólj neki, talán beleegyezik.

Nyikita baráti szánakozást hallott ki Tyihon szavaiból, ami új, eddig ismeretlen érzés volt számára, és keserűen reszelte torkát; egyszersmind azonban úgy tetszett neki, hogy a másik levetkőzteti, leleplezi.

– Badarságot gondoltál ki – mondta.

A városban megkondultak a harangok a második misére. Tyihon egy rándítással megigazította a vállára vetett fákat, és megindult; vaslapátja meg-megkoppant a földön, miközben ugyanazzal a nyugalommal beszélt tovább:

– Tőlem nem kell félned. Hiszen sajnállak; kellemes, érdekes ember vagy. Ti, Artamonovok mind borzasztóan érdekesek vagytok. Jellemedre nem is hasonlítasz púposhoz, pedig hát az volnál.

Nyikita rémülete elpárolgott forró bánatában, amely mindent elhomályosított szeme előtt; botladozott, mintha részeg lenne; szeretett volna lefeküdni a földre és pihenni, és csendesen kérte:

– Hallgass erről.

– Megmondtam: akárcsak, ládába volna elzárva.

– Felejtsd el egészen. El ne szóld magad előtte.

– Nem beszélek vele. Miért is beszélnék?

És némán mentek egészen hazáig.

A púpos kék szeme nagyobb, kerekebb és szomorúbb lett; nem az emberekre, mögéjük nézett; még hallgatagabbá és észrevehetetlenebbé vált. De Nataljának szemet szúrt viselkedése.

– Miért járkálsz olyan bánatosan? – kérdezte.

– Sok dolgom van – felelte Nyikita, és gyorsan odébbállt. Az asszony megsértődött; nem most érezte először, hogy sógora már nem olyan gyengéd hozzá, mint azelőtt. Életét unalmasnak érezte. Négy év alatt két leánygyermeket szült, és már megint állapotos volt.

– Mi az, hogy csak leányokat szülsz, mi hasznunk van belőlük? – dohogott az apósa, amikor a másodikat hozta a világra. Ajándékot nem adott az asszonynak, Pjotrnak pedig panaszkodott:

– Fiúunokákra van szükségem, nem leányokra. Talán idegenek számára fogtam a vállalkozásba?

Apósának minden egyes szavából azt érezte az asszony, hogy őt tartja bűnösnek; tudta, hogy férje is elégedetlen vele. Éjszakánként, amint ott feküdt mellette, az ablakon kinézett a messzi csillagokra, és hasát simogatva fohászkodott gondolataiban:

„Istenem, bárcsak fiút adnál...” – néha azonban kedve lett volna belekiabálni férje és apósa arcába.

„Csak azért is leányokat fogok szülni a ti bosszantástokra!”

Valami bámulatba ejtő, váratlan tettet szeretett volna véghezvinni – valami jót, hogy mindenki gyengédebb legyen hozzá, vagy rosszat, hogy mindenki rettegjen tőle. De sem jót, sem rosszat nem tudott kigondolni.

Hajnalban, alighogy felkelt, lesietett a konyhába, és a szakácsnővel együtt elkészítette a harapnivalót a teához; felszaladt megetetni gyermekeit, aztán megteáztatta apósát, férjét, sógorait; ismét megetette a leánykákat, aztán varrt, fehérneműt foltozott az egész házra; ebéd után gyermekeivel kiment a kertbe, és ott ült az esti teáig. A kerítésen takaros orsózólányok kandikáltak be, és hízelgőn magasztalták a gyermekek szépségét; Natalja mosolygott, de nem hitt a dicséretnek, leányait csúnyának tartotta.

Néha Nyikita suhant el a fák között, az egyetlen ember, aki azelőtt gyengéd volt hozzá; de most, ha le akarta ültetni maga mellé, lehajtott fővel kitért a meghívás elől.

– Bocsáss meg, nincs időm.

Nataljában lassanként egy bántó gondolat érlelődött meg: a púpos gyengédsége iránta hamis volt; férje állította őrül melléje, hogy vigyázzon rá és Alekszejre. Alekszejtől félt, mert tetszett neki; tudta, hogy ha a szép sógor szemet vetne rá, nem tudna ellenállni. De Alekszej nem akarta, még csak észre sem vette; ez Nataljának sértette asszonyi hiúságát, és haragudott a tettre kész, merész fellépésű legényre.

Öt órakor teáztak, nyolckor vacsoráztak; utána Natalja megmosdatta, megetette, elaltatta a kicsinyeket, térden állva sokáig imádkozott, aztán lefeküdt férje mellé – abban a reményben, hogy fiúgyermekkel termékenyül meg. Megesett, hogy a férje megkívánta, és sürgetően dohogni kezdett az ágyban:

– Elég lesz már. Gyere!

Natalja ilyenkor keresztet vetett magára, félbeszakította imáját, és engedelmesen melléje feküdt. Néha, nagyon ritkán, Pjotr tréfálkozott:

– Miért imádkozol annyit? Mindent úgysem imádkozhatsz ki magadnak: másoknak semmi sem maradna...

Éjjelenként felverte álmából a csecsemő sírása; megszoptatta és elringatta, majd az ablakhoz állt, és sokáig bámult ki a kertbe, fel az égre, és szavakba nem formálható gondolatok jártak fejében önmagáról, anyjáról, apósáról, férjéről – mindarról, amit az észrevétlenül elmúlt, nem könnyű nap hozott számára. Különös volt nem hallania a megszokott hangzavart, a munkásnők vidám vagy kesergő nótáit, a gyár százféle kopácsolását, zörejét, méhzümmögését, ezt a szakadatlan, siető morajt, amely betöltötte az egész napot, s amelynek visszhangjai ott úszkáltak a szobákban, ott suhogtak a fák lombjai közt, hozzádörzsölőztek az ablakok üvegeihez – ez a munkazaj zavarta a gondolkodást, mert lekötötte az ember figyelmét.

De az éjszaka csöndjében, minden élő alvó némaságában, Nataljának eszébe jutottak Nyikita elbeszélései a tatár fogságba hurcolt asszonyokról, a szent remetenőkről és vértanúkról. Eszébe jutottak a boldog, vidám életről szóló mesék is, de emlékezete leggyakrabban azt elevenítette föl, ami bántotta, sértette.

Apósa keresztülnézett rajta, és még ez volt a jobbik eset; mert az is gyakran megtörtént, hogy – ha a tornácon vagy a szobában négyszemközt találkozott vele – éles pillantásával szemérmetlenül végigtapogatta a keblétől térdéig, és ellenségesen felhorkant.

Férje száraz volt és hideg; az asszony érezte, hogy néha úgy néz rá, mintha miatta nem tudna meglátni valami mást a háta mögött. Levetkőzés után Pjotr gyakran nem feküdt le, hanem sokáig elüldögélt az ágy szélén, egyik kezével a derékaljra támaszkodva, a másikkal pedig fülét húzogatta, vagy szakállát dörzsölgette, mintha csak a foga fájna. Nem szép arca előbb fájdalmasan, majd haragosan ráncokba húzódott. Ilyenkor Natalja le sem akart feküdni. Pjotr keveset beszélt, akkor is csak házi ügyeikről, és csupán néha-néha, mind ritkábban emlékezett meg a paraszti, a földbirtokos-életről, amely érthetetlen volt Natalja számára. Téli ünnepnapokon, karácsonykor és a farsangutó idején megkocsikáztatta a városban; a szánba fogott hatalmas, hollófekete mén – vérerekkel befutott, rézfényű, sárga szeme volt – dühösen hányta fejét, és hangosan fújt; Natalja félt ettől a vad állattól, és még jobban megijedt Tyihon szavaitól:

– Nemesi paripa; kapálózik az idegen hatalom ellen.

Anyja gyakran eljött; Natalja irigyelte szabad életét, szemének ünnepi csillogását. Ez az irigység még fájóbbá lett, amikor látta, milyen fiatalosan tréfálkozik apósa Uljanával, és szeretőjében gyönyörködve, milyen önelégülten simogatja szakállát, az asszony pedig úgy jár, akár a páva, csípőjét riszálja, és szemérmetlenül fitogtatja szépségét a férfi előtt. A város már régen tudott Iljával való viszonyáról, szigorúan elítélte érte; mindenki kerülte, a tehetősek leányaikat, Natalja volt barátnőit el is tiltották attól, hogy eljárjanak hozzá, egy bűnös asszony leányához, egy homályos eredetű, idegen paraszt menyéhez, egy fölfuvalkodott, mogorva férj feleségéhez; a leányélet apró örömei most elérhetetlenül csillogóknak tűntek föl Natalja előtt.

Fájt látnia, hogy anyja, aki oly egyenes lelkű volt azelőtt, most ravaszul képmutatóskodik mindenkivel, nyilván fél Pjotrtól, s hogy a vő ne sejtsen semmit, hízeleg neki, elragadtatással beszél képességeiről; kétségtelenül Alekszej gúnyos szemétől is fél, kedveskedve eltréfál és összesúg vele, és gyakran megajándékozza: névnapjára porcelán órát adott neki, amelyet juhok rajza díszített, meg egy virágfüzéres nőalak; az óra művészi munkáját mindenki megcsodálta.

– Adósság fejében maradt nálam az óra, mindössze három rubelért; régimódi jószág, nem is jár – magyarázgatta az anyja. – Ha Aljosa megnősül, a szobáját díszíti majd.

„Az enyémet is díszíthetné” – gondolta Natalja.

Anyja aprólékosan kikérdezte a háztartásáról, és unalmasan oktatta:

– Hétköznapokon szalvétákat ne tégy az asztalra; a bajusztól és szakálltól mindjárt bepiszkolódnak.

Nyikitára, aki azelőtt tetszett neki, megvetően összehúzott ajakkal nézett; úgy beszélt vele, mint egy alkalmazottal, akit valami becstelen dologgal gyanúsítanak, és figyelmeztette leányát:

– Vigyázz, ne nagyon kedveskedj vele; a púposak ravaszak.

Nem egy ízben szerette volna Natalja elpanaszolni anyjának, hogy férje nem hisz neki, és a púpossal figyelteti; de valami mindig visszatartotta, hogy gyanúját szóba hozza.

De mindennél rosszabb volt, amikor anyja, akit szintén nyugtalanított, hogy leánya nem tud fiúgyermeknek adni életet, kikérdezte a férjével töltött éjszakáról; szemérmetlenül, kertelés nélkül tette föl kérdéseit, nedves szeme mosolyogva hunyorgott, elfojtott hangja dorombolt; kíváncsisága fájón idegesítette Natalját, és megörült, amikor apósa beszólt a szobába:

– Befogassak, napamasszony?

– Szívesebben mennék gyalog.

– Jól van, elkísérlek.

Férje elgondolkozva mondja:

– Okos asszony az anyós; ügyesen kordában tartja apát. Ha itt van, apa lágyabb hozzánk. Legjobb lenne, ha eladná a házát, és ideköltözne.

„Nem kell” – szeretné felelni Natalja, de nem meri, és még jobban haragszik anyjára, mert szeretik, és boldog.

Amint varrásával kezében a kertre nyíló ablaknál vagy a kertben ül, hallja Tyihon és Nyikita beszélgetésének foszlányait; a málnás mögött, a fürdőháznál bíbelődnek valamivel, és a gyár lágy moraján keresztül átszűrődnek az udvaros nyugodt szavai.

– Unalom ott van, ahol sok az ember; ott kezdődik, ahol egy helyre sereglenek.

„Mennyire igaz!” – gondolja Natalja, de Nyikita kellemes hangja figyelmezteti:

– Badarságokat beszélsz. Hát a körtáncok, a játékok? Emberek nélkül nincs vidámság.

„És ez is igaz” – csodálkozik egyetértően az asszony.

Látja, hogy körülötte mindenki meggyőződéssel beszél, mindenki szakértő valamiben; világosan látja, hogy az egyszerű, kemény, szorosan egymáshoz fűződő szavak hogyan határolnak el mindenki számára egy darabot valami szilárd igazságból.

Éppen a szavak különböztetik meg egymástól és ékesítik az embereket, akik úgy játszanak a szavak csilingelésével, akár arany és ezüst óraláncaikkal. Neki nincsenek ilyen szavai; neki nincs mibe öltöztetnie gondolatait, amelyek szétfolynak, és zavarosak, mint az őszi köd, csak terhére vannak és eltompítják. Mind gyakrabban gondolja bánatosan, bosszúsan:

„Buta vagyok, semmit sem tudok, semmihez sem értek...”

– A medvét méztudónak[2] hívjuk; tudja, hol a méz – mormolja Tyihon a málnásbokrok között.

„Úgy van” – gondolja Natalja, és összeborzong, amikor eszébe jut, hogyan ölte meg Alekszej a kedvencét; a medve, amely jámbor volt és kezes, akár egy kutya, tizenhárom hónapos koráig szabadon kószált az udvaron; be-bemászott a konyhába, felállt hátsó lábaira, és halk dörmögéssel, nevetséges szemeit hunyorgatva koldult kenyérért. Mulatságos állat volt; jó és a jóságot megértő. Mindenki szerette. Nyikita ápolta: kifésülte sűrű, kócosodó szőrcsomóit, megfürdette a folyóban, és a medve annyira hozzája szokott, hogy amikor a púpos távol volt, magasra tartott orral, nyugtalanul szaglászta a levegőt, nagyokat fújva futkározott az udvaron, berontott az irodába, gondozója szobájába, és nemegyszer megesett, hogy ablaktáblákat és ajtókat tört ki. Natalja szerette szirupos kenyérrel etetni; betanította, hogy maga mártogassa be a kenyérdarabokat a szirupos csészébe; az állat örömében dörmögve és bozontos lábain ringatózva dugdosta a falatokat rózsás, éles fogú torkába; majd lenyaldosta ragadós, édes mancsát, s míg jóindulatú, apró szeme boldogan ragyogott, fejével játékosan bökdöste Natalja térdét. Még beszélni is lehetett ezzel a kedves vaddal; volt, amit már megértett.

Egyszer azonban Alekszej leitatta vodkával; a részeg medve táncolt, bukfencet hányt, felmászott a fürdőház tetejére, szétszedte a kéményt, és elkezdett téglákat gurítani lefelé; egész tömeg munkás gyűlt össze és kacagott. Ettől a naptól fogva Alekszej csaknem minden ünnepnap leitatta az állatot az emberek mulatságára, és a medve annyira hozzászokott a szeszhez, hogy utánaszaladt mindegyik munkásnak, akinek borszaga volt. Alekszej már nem mehetett keresztül az udvaron, hogy útjába ne állt volna a medve.

Láncra verték; de ólját széttörte, és lánccal a nyakában, gerendával a lánc másik végén, kószálni kezdett az udvaron, mancsaival hadonászott, és hatalmas fejét lóbálta. Meg akarták fogni; összekarmolta Tyihon lábát, fellökött egy fiatal munkást, Morozovot, és megsebezte Nyikitát, csípőjénél ragadta meg a mancsával. Ekkor érkezett meg futva Alekszej, egy vadászlándzsával kezében, és erős lendülettel beledöfte a fegyvert az állat hasába. Natalja látta az ablakból, amint a medve leült hátsó lábára, és lóbálni kezdte mancsait, mintha bocsánatot kérne az emberektől, akik vadul kiáltoztak körülötte. Valaki szolgálatra készen egy éles ácsbaltát nyomott Alekszej kezébe; a hegyes szakállú sógor egy-két ugrással a medve előtt termett, és rásújtott előbb az egyik, azután a másik mancsára; a medve felbődült, és lerogyott összeszabdalt lábára, amelyből jobbra-balra patakzott a vér, és vörös tócsákba sűrűsödött a letapodott földön. Az állat panaszos üvöltéssel egy újabb csapás alá tartotta fejét; Alekszej szélesen szétterpesztett lábbal belevágta a baltát tarkójába, mint valami tuskóba: a medve orrával beletúrt vérébe, a balta pedig olyan mélyen beleszorult a csontokba, hogy Alekszej, aki lábával a bozontos hullára támaszkodott, alig tudta kirántani a koponyájából. Natalja sajnálta a medvét, de még jobban fájt az a tudat, hogy a félelmet nem ismerő, ügyes, vidám, kötekedő sógor egy jelentéktelen kislánnyal szűri össze a levet, őt pedig észre sem veszi.

Alekszejt mindenki dicsérte ügyességéért és bátorságáért; apja megveregette vállát, és fölkiáltott:

– És még azt mondod, beteg vagy, mi? Ó, te...

Nyikita kifutott az udvarból, Natalja pedig úgy sírt, hogy férje csodálkozva és bosszúsan megkérdezte:

– Hát mit tennél akkor, ha egy embert ölnének meg a szemed láttára? – Majd rákiáltott, mint egy kisgyerekre: – Hallgass el, ostoba!

Nataljának úgy tetszett, hogy Pjotr meg akarja ütni, és könnyeit visszatartva, fölidézte emlékezetében nászéjszakáját: milyen gyengéd és félénk volt férje azon az estén. Eszébe jutott, hogy Pjotr még nem verte meg, holott barátnőit kivétel nélkül veri a férjük. Zokogását visszafojtva mondta:

– Bocsáss meg, nagyon sajnálom.

– Engem kell sajnálni, és nem a medvét – felelte halkan és már gyengédebben Pjotr.

Amikor ugyanazon a napon Natalja először panaszkodott férje ridegsége miatt, anyja ezekkel a szavakkal felelt, amelyek mélyen az emlékezetébe vésődtek:

– A férfi: méh. Mi a férfi számára virág vagyunk, amelyről mézet szed. Ezt ne feledd el, és tanulj tűrni, kedvesem. A férfiak mindennek urai; tele vannak gonddal, templomokat, gyárakat építenek. Nézd csak, mit teremtett apósod ezen a puszta helyen...

Ilja Artamonov mind eszeveszettebb gyorsasággal sietett vállalatát kifejleszteni, és szilárd alapokra fektetni, mintha érezte volna, hogy már nincs sok ideje hátra. Májusban, nem sokkal Miklós napja előtt, egy gőzkazán érkezett a gyár második épülete részére; a bárka az Oka homokos partján kötött ki vele, ahol lustán ömlött belé a zöld Vataraksa mocsaras vize. Nehéz munka előtt álltak: a kazánt a homokos talajon százötven öl távolságra kellett szállítani. Miklós-napon Artamonov kiadós ünnepi ebédet adott a munkásoknak, vodkával és sörrel; az asszonyok az udvaron terítettek, az asztalokat fenyőgallyakkal, nyírfaágakkal és a tavasz első virágaiból kötött bokrétákkal díszítették, s maguk is úgy tarkálltak ünneplő ruháikban, akár a virágok. A gazda családjával és néhány vendégével az öreg takácsok asztalánál ült; borsosan eltréfált a merész nyelvű orsózólányokkal, sokat ivott, mindenképpen azon volt, hogy jókedvre hangolja a társaságot, és szétborzolva őszbe csavarodott szakállát, fölhevülten kiáltozott:

– Eh, gyerekek! Csak egyszer élünk!

Érezte, hogy viselkedése magával ragadja a többieket, és még jobban megrészegedett sikere fölötti örömében. Csillogott és ragyogott, mint a tavaszi verőfényes nap, mint az egész föld, amely ékesen a füvek és lombok ifjú zöldjébe öltözött. Beszívta a nyírfák és a fiatal fenyők illatát, melyek már a kék égnek emelték aranyos gyertyáikat; korán és forrón köszöntött be ebben az évben a tavasz, a zelnicemeggy és orgona már kivirult. Minden tündökölt, minden ujjongott, és mintha az emberekből is kivirágzott volna ezen a napon mindaz a szép, ami csak volt bennük.

Ott állt Borisz Morozov, a matuzsálem korú takács, töpörödött és vézna aggastyán, arca viaszszerű, bozontos, ősz szakálla már zöldbe játszó; tetőtől talpig fehérben és megmosdottan, akár egy hulla, és legidősebb fiának, egy hatvanéves férfinak vállára támaszkodva, torkaszakadtából kiáltotta, csupa csont kezével hadonászva:

– Nézzetek rám; kilencvenéves vagyok, már több is, mint kilencven, úgy bizony! Katona voltam, Pugacsovot vertem, a pestises évben magam is részt vettem Moszkvában a lázadásban! Bonapartot vertem...

– És kit ölelgettél? – kiabált Artamonov a fülébe, mert a takács süket volt.

– Többek között két feleséget. Hét fiú, két leány, tizenkilenc unoka, öt dédunoka: eleget összeszőttem! Itt vannak, mind nálad élnek, amott ülnek, ni...

– Tovább! – kiáltotta Ilja.

– Jó... Három cárt és egy cárnőt túléltem, nesze nektek! Ahány gazdánál csak voltam, mind meghaltak, és én még most is élek! Vásznak versztáit összeszőttem. Te, Ilja Vasziljevics, különb vagy mindenki másnál; te sokáig fogsz élni. Igazi gazda vagy, szereted a vállalatod, és az is téged. Embereidet nem rövidíted meg. Ág vagy a mi fánkról, csak így folytasd! A siker törvényes feleséged, nem pedig szeretőd, aki kényeztet egy darabig, s máris faképnél hagy! Csak tovább ezen az úton, minden erőddel. Légy egészséges, testvér, ez a fődolog! Légy egészséges, mondom...

Artamonov az öreget karjára kapta, magához emelte, megcsókolta, és elérzékenyülten kiáltotta:

– Köszönöm, fiacskám! Munkavezetővé teszlek!...

A munkások ordítottak, hahotáztak, a magasan fejük fölé emelt öreg, kapatos takács pedig megrázta csontváz kezét a levegőben, és rikácsolva vihogta:

– Így csinál ez mindent, a maga módján...

Uljana Bajmakova szégyenkezés nélkül törülte le arcáról a meghatottság könnyeit.

– Mennyi öröm – mondta neki a leánya, az asszony kifújta orrát és így felelt:

– Bizony, már ilyen ember... Isten örömünkre teremtette...

– Tanuljátok meg, fiúk, hogyan kell bánni az emberekkel! – kiáltotta gyermekei felé Artamonov. – Nyisd ki a szemed, Petruha!

Az ebéd befejeztével az asztalokat leszedték, az asszonyok énekelni kezdtek, a férfiak pedig erejüket próbálgatták: nyújtón húzózkodtak, birkóztak; Artamonov ott volt mindenütt, táncolt, birkózott; hajnalig mulattak, a nap első sugaraival pedig hetven munkás, a gazdával élükön, lármás hordaként, énekelve és fütyörészve, mámoros fejjel megindult az Okához, akárcsak rablókirándulásra készülnének, vállukon vastag hengerekkel, tölgyfa emelőrudakkal, kötelekkel. A menet után az öreg takács tipegett a homokban, és odamotyogta Nyikitának:

– Keresztülviszi, amit maga elé kitűz! Ismerem az embereimet...

A fejetlen bikához hasonló, domború, vörös szörnyeteget szerencsésen kiemelték a bárkáról a partra; körülcsavarták kötelekkel, és minden erejükkel nekifeszülve, a hengerek segítségével vontatni kezdték a homokra fektetett deszkákon: a kazán ide-oda dülöngélve haladt előre, és Nyikitának úgy tetszett, hogy kerek, buta torka tágra nyílt a bámulattól, a munkások vidám ereje fölött. Az apa, részegen, maga is segített a katlant húzni és szuszogva kiáltozott:

– Lassabban, hej, lassabban! – és tenyerével megveregetve a vasszörny vörös oldalát, hozzátette: – Gyerünk, kazán, gyerünk!

Már nem is volt ötven öl a gyárig, amikor a kazán hirtelen, meredeken megingott, lassan lecsúszott az első hengerről, és domború orrával befúródott a homokba; Nyikita látta, amint a felborult kazán kerek torka szürke porfelhőt okád apja lábához. A munkások dühösen tapadtak minden oldalról a nehéz testhez, és egy hengert igyekeztek aládugni; de már kifáradtak, a kazán makacsul a homokba ragadt, és minden erőfeszítésük ellenére, még mélyebben beágyazódott. Artamonov emelőrúddal a kezében bajlódott a munkások között, és fölkiáltott:

– Rajta, legények! Hó-rukk...

A kazán kényszeredetten megmozdult, majd ismét súlyosan visszasüppedt, és Nyikita egyszerre csak azt látta, hogy apja szokatlan járással, elváltozott arccal kilép a munkások tömegéből, egyik kezét szakálla alá dugja, és torkát fogja vele, a másikkal pedig a levegőt tapogatja, akár a vakok; az öreg takács, aki mögötte ugrándozik, unszolja.

– Földet egyél, földet...

Nyikita apjához futott, aki fölcsuklott, vért köpött lába elé, és tompán megszólalt:

– Vér.

Arca megszürkült, szeme ijedten hunyorgott, állkapcsa remegett, és egész nagy, erős teste rémülten magába roskadt.

– Megsebesültél? – kérdezte Nyikita, és megragadta kezét; apja megtántorodott, nekidőlt, és halkan felelte:

– Talán egy ér pattant meg bennem...

– Földet egyél, ha mondom...

– Hagyj békét, eredj!

Ismét sűrű vért köpött, és fejcsóválva dünnyögte:

– Vér... Hol van Uljana?

A púpos haza akart szaladni, de apja erősen vállába fogózott, és meggörnyedve vonszolta maga után lábát, mintha a homoknak a munkások dühös lármájából alig kihallható süppedését és ropogását figyelné.

– Mi van velem? – kérdezte, és óvatosan, mintha csak egy mély folyón átvetett keskeny pallón lépkedne, bement a házba. Bajmakova éppen leányától búcsúzott az ajtó előtt. Nyikita észrevette, hogy amikor rávetette tekintetét apjára, szép arca, mint valami kerék, különösen elfordult, előbb jobbra, aztán balra, majd fakószínűvé vált.

– Jeget adjatok! – kiáltott fel, amikor az apa, aki mind sűrűbben csuklott és köpött vért, leült a feljáró egyik lépcsőfokára, és esetlenül maga alá húzta lábát. Nyikita mintha álmában hallotta volna Tyihon hangját:

– A jég: víz. Vízzel nem lehet a vért pótolni...

– Földet kell enni...

– Tyihon, rohanj a papért...

– Emeljétek fel és vigyétek be – rendelkezett Alekszej.

Nyikita megfogta apját könyöke alatt, de valaki olyan erősen rálépett lábujjaira, hogy egy pillanatra elsötétült előtte a világ; de azután szeme még élesebben kezdett látni, és beteges mohósággal vésődött emlékezetébe minden, ami a zsúfolásig megtelt apai szobában és az udvaron lejátszódott: az udvaron a nagy, fekete mén toporzékolt nyergében Tyihonnal, aki nem bírt úrrá lenni rajta – a ló nem akart a kapun kimenni, táncolt, forgott, földobta dühös fejét, szétriasztotta az összeverődött embereket –, bizonyára a tűz ijesztette, amelyet a nap vakítóan lángra lobbantott az égen; végül kiugrott az udvarból, vágtatni kezdett, de a katlan vörös tömege előtt teljesen megvadult, ledobta magáról Tyihont, és horkolva, farkával csapkodva, szaladt vissza istállójába.

Valaki kiabált:

– Fiúk, fussatok...

Az ablakpárkányon Alekszej ült, és hegyes kis fekete szakállát sodorgatta; gonosz, egyáltalán nem paraszti arca megnyúlt, és mintegy porréteggel vonódott be; szemrebbenés nélkül, a többiek feje fölött néz az ágyban fekvő apjára, aki idegenszerű hangon dünnyögi:

– Ez hát a vég, Isten akarta. Gyerekek, megparancsolom: Uljanát úgy tekintsétek, mint anyátokat, halljátok? Ulja, az isten szerelméért, légy segítségükre... Eh!... Küldjétek ki a szobából az idegeneket...

– Hallgass – nyögi elnyújtottan, panaszosan Bajmakova, és jégdarabokat dugdos az apa szájába. – Nincsenek benn idegenek.

Az apa jeget nyel, határozatlanul fölsóhajt, és folytatja:

– Bűnömnek nem vagytok bírái, Uljana ártatlan. Natalja, rideg voltam hozzád, ne vedd zokon. Fiúkat szülj. Petruha, Aljosa, éljetek egyetértésben. A munkásokhoz legyetek kedvesebbek. Csupa hű és válogatott ember. Te, Aljosa, csak vedd el azt a lányt... sebaj!

– Apánk, ne hagyj el bennünket – kéri Pjotr, és térdre ereszkedik, de Alekszej hátba taszítja, és odasúgja:

– Mi ütött beléd? Nem hiszem...

Natalja egy konyhakéssel jeget darabol egy réztálban; a recsegő ütésekbe belevegyül a réz csörömpölése és az asszony zokogása. Nyikita látja, amint könnyei a jégre hullnak. Egy sárga napsugár befurakodott a szobába, visszaverődött a tükrön, és alaktalan foltként remeg a falon, igyekszik letörölni a vörös, hosszú bajuszos kínai alakokat a tapétákról, melyek kékek, mint az ég éjszaka.

Nyikita az apja lábánál áll, és várja, hogy róla is megemlékezzék. Bajmakova fésülgeti Ilja sűrű, göndör haját, majd az ajka sarkában szakadatlanul szivárgó vérerecskéket, és a homlokán meg a halántékán kiütő izzadságcseppeket törli le egy szalvétával; valamit suttog zavarossá vált szemébe, forrón suttogja, mint valami imádságot, Artamonov pedig egyik kezét vállán, másikat térdén nyugtatja, és nehézzé vált nyelvvel forgatja utolsó szavait:

– Tudom. Krisztus legyen veled. A magunk temetőjében földeljetek el, ne a városban. Nem akarok ott feküdni...

És nagy, égető szomorúsággal suttogta:

– Eh, végem van, Istenem... Végem van...

Megjött a hajlott hátú, Krisztus-szakállú, bánatos szemű, magas pap:

– Várj még, atyám – mondta Artamonov, és ismét gyermekeihez fordult: – Gyerekek, a vagyont ne osszátok fel! Éljetek egyetértésben. Egy vállalkozás nem tűr ellenségeskedést. Pjotr, te vagy a legidősebb, te felelsz mindenért, hallod? Menjetek...

– Nyikita – emlékeztette Bajmakova.

– Nyikitát szeressétek. Hol van? Menjetek. Azután... Natalja is...

Meghalt, elvérzett déli tizenkét óra után, amikor a nap még áldást osztva ragyogott a zeniten. Kissé fölemelt fejjel, szigorú, gondterhes, viaszos arccal feküdt, és félig lehunyt szeme mintha töprengve nézett volna a mellén engedelmesen keresztbe font, széles kezére.

Nyikitának úgy rémlett, hogy halála nem annyira lesújtotta és megrémítette, mint inkább bámulatba ejtette a házbelieket. Mindenkin ez az értelmetlen csodálkozás érződött, Bajmakovát kivéve, aki szó és könnyek nélkül mintegy megdermedten, minden iránt süketen, kezét ölébe ejtve ült az elhunyt mellett, és egy pillanatra sem vette le szemét szoborszerű arcáról, amelyet a szakáll hava díszített.

Pjotr emelt fővel járt, feleslegesen és szükségtelenül hangosan beszélt. Amikor belépett a szobába, ahol apja feküdt – és ahol, Nyikitával fölváltva, egy kövér apáca énekelte a zsolozsmákat –, kérdő tekintettel nézett a halott arcába, keresztet vetett magára, két-három percig állva maradt, majd óvatosan kiment, és tagbaszakadt alakja csakhamar feltűnt a kertben, az udvaron, mintha keresne valamit.

Alekszej, aki a temetés felől intézkedett, szakadatlanul sürgött-forgott, lovát a városba hajszolta, visszatért, be-beszaladt a szobába, és kérdezte Uljanát a szertartás rendjéről és a halotti torról.

– Várj még egy keveset – felelte az asszony, és Alekszej izzadtan, kimerülten eltűnt. Bejött Natalja; félénken és szánakozóan tanácsolta anyjának, hogy igyék egy pohár teát, egyék egy harapást; az asszony figyelmesen végighallgatta, és ezt felelte:

– Várj még egy keveset.

Apja életében Nyikita maga sem tudta, vajon szereti-e, csak félt tőle, de félelme nem gátolta, hogy ne találjon gyönyörűséget annak az embernek lelkes munkájában, aki semmiféle gyengédséget sem mutatott irányában, és talán észre se vette, hogy púpos fia is van a világon. Most azonban Nyikitának úgy tetszett, hogy egyedül ő szerette az apját mélyen és igazán; csordultig tele volt meghatározhatatlan szomorúsággal, és úgy érezte, hogy az erős ember váratlan halála kíméletlenül és durván megsebezte; szomorúsága és sebe torkát fojtogatta. A sarokban ült egy ládán, s míg arra várt, hogy rákerüljön a sor, gondolataiban elismételgette a zsoltárok ismerős szavait, és körülnézett. A szobát meleg félhomály töltötte el, amelyben viaszgyertyák halványsárga, élő virágai lobogtak. A falakra, cifra díszítések között, nagy bajuszú kínaiak tapadtak, a vállukra vetett hosszú rudakról teáscsomagok lógtak; minden tapétacsíkon tizennyolc kínai, párosával egymás alatt; az egyik sor fölfelé, a másik lefelé lépett. Az egyik falra ráesett a hold olajos fénye; a kínaiak elevenebbek voltak benne, és gyorsabban lépkedtek mindkét irányban.

A zsoltárok egyhangú mormolásán keresztül Nyikita váratlanul egy halk, hitetlenkedő kérdést hallott:

– Lehetetlen; valóban meghalt volna? Istenem!

A kérdező Uljana volt, és hangja olyan meglepően bánatosan csengett, hogy az apáca abbahagyta az olvasást, és szinte bocsánatkérően válaszolt:

– Meghalt, kedvesem, meghalt, Isten akarata szerint...

Nyikita nem bírta ki tovább; fölállott és hangos léptekkel kiment a szobából, magával vitte dühös elkeseredését az apáca ellen.

A kapu melletti padon Tyihon ült; egy nagyobb fadarabról apró szilánkokat tördelt le, beszurkálta a homokba, és lábával mélyebben beverdeste, míg teljesen el nem tűntek. Nyikita leült melléje, és némán nézte munkáját, amelyről eszébe jutott Antonuska, a város szorongást keltő bolondja: ez a térdben kicsavart lábú, kerek, fülesbagoly szemű, sötét képű, borzas legény egy bottal köröket írt a homokba, középpontjukban fadarabkákból és vesszőkből valami kalitkafélét épített, s amikor elkészült, lábával azonnal összenyomta művét, betaposta a homokba, a porba, közben pedig orrán keresztül énekelt:

Krisztus feltámadt, feltámadt,

A batár elvesztette kerekét.

Tente, tente Krisztus.

– Fura dolog, mi? – mondta Tyihon, s egy hirtelen csapással megölt a nyakán egy szúnyogot; tenyerét beletörülte térdébe, felnézett a holdra, amely a folyó felett beleakadt a füzek ágaiba, aztán tekintete megállapodott a kazán súlyos tömegén.

– Korán keltek ki idén a szúnyogok – folytatta nyugodtan. – A szúnyog él...

A púpos, aki félt valamitől, nem engedte befejezni a mondatot; dühösen emlékeztette:

– Hiszen megölted a szúnyogot – és sietve faképnél hagyta az udvarost; de sehol sem találta helyét, és néhány perc múlva ismét megjelent apja szobájában, fölváltotta az apácát, és olvasni kezdett. Úgy beleöntötte bánatát a zsoltárok szavaiba, hogy nem hallotta meg, amikor Natalja bejött a szobába, és háta mögött hirtelen csendült föl a nő hangjának halk csobogása. Valahányszor csak Natalja közelében volt, Nyikita úgy érezte, hogy valami rendkívülit, sőt talán borzasztót tudna mondani vagy cselekedni, és még ebben a percben is félt, hogy akarata ellenére szólni talál valamit. Fejét lehajtotta, púpja fölhúzódott, el-elakadó hangja elhalkult – és a zsoltár kilencedik szakaszának soraival együtt két hang felzokogó szavai váltogatták egymást.

– Íme, levettem nyakáról a keresztet; hordani fogom.

– Drága anyám, hiszen én is egyedül vagyok.

Nyikita hangja ismét erőssé vált, hogy túlkiabálja, ne hallja ezt a szörtyögő suttogást, amelyre feszülten figyelt minden idegével.

– Az Úr nem tűrte a bűnt...

– Idegen fészekben egyedül...

– Hova menjek arcod elől, és hová fussak haragod elől? – énekelte hévvel Nyikita a félelem, a kétségbeesés jajkiáltását, és emlékezete egy szomorú közmondást juttatott eszébe:

„Szerelem nélkül élni bánat, de ha szerelmes vagy, kétszeres bánat.” És megdöbbenve érezte, hogy Natalja bánata a boldogság reményével világít jövőjébe.

Reggel kocsin megjött a városból Barszkij meg a polgármester, Jakov Zsityejkin, egy kifejezéstelen szemű, gömbölyű emberke, csúfnevén a Féligsült. Valóban olyan volt, mintha nyers tésztából lenne gyúrva. Amikor beléptek az elhunyt szobájába, a ravatal előtt mélyen meghajtották fejüket, és félénken, hitetlenül néztek a halott megfeketedett arcába; Artamonov hirtelen halála nyilván őket is meglepte. Azután Zsityejkin csípő, maró hangon mondta Pjotrnak:

– Mint hallom, atyátokat saját temetőtökben akarjátok eltemetni, vagy nem? Ez, Pjotr Iljics, sértő ránk, a városra nézve; mintha nem kívánnátok velünk érintkezni és barátságban élni, vagy nem?

Alekszej fogát csikorgatva súgta a fivérének:

– Tedd ki a szűrüket!

– Komámasszony – búgta Barszkij, és igyekezett Uljanát megkörnyékezni. – Hát lehetséges ez? Sértő!

Zsityejkin vallatta Pjotrt:

– Nem Gleb pópa adta a tanácsot? Nem, el kell álnotok szándékotoktól, atyátok az első gyáros volt a kerületben, egy vállalkozás kezdeményezője, a város dísze és büszkesége. Még a kerületi rendőrfőnök is csodálkozik; azt kérdezte, vajon pravoszlávok vagytok-e?

Megállás nélkül beszélt, és nem vette észre, hogy Pjotr igyekszik félbeszakítani, mikor azonban Pjotrnak végül is sikerült megmondania, hogy ez volt apja végakarata, Zsityejkin tüstént megnyugodott.

– Így vagy úgy, de a temetésre eljövünk.

És világos lett mindnyájuk előtt, hogy nem azért jött, amiről beszélt. A szoba sarka felé indult, ahová Barszkij beszorította Uljanát, és valamit dünnyögött neki; de mielőtt még Zsityejkin hozzájuk léphetett volna, Uljana fölkiáltott:

– Bolond vagy, koma; eredj!

Ajka és szemöldöke remegett, amikor gőgösen fölemelt fejjel közölte Pjotrral:

– Ezek ketten, meg Pomjalov és Voropanov arra kérnek, hogy beszéljelek rá benneteket, testvéreket, a gyár eladására; pénzt kínálnak föl segítségemért...

– Távozzatok... urak! – szólt Alekszej, és az ajtóra mutatott.

Zsityejkin köhécselve és mosolyogva taszigálta Barszkijt könyökénél fogva az ajtó felé, Bajmakova pedig egy ládára ereszkedett, és panaszosan sírva fakadt:

– Az emlékét akarnák eltörölni...

Alekszej az apjára nézett, és dühtől eltorzult arccal, ünnepélyesen mondta:

– Ha rosszabb is leszek, olyan, mint ezek, mégsem leszek! Inkább magam töröm össze a fejem.

– Jó időt találtak az alkudozásra – dörmögte Pjotr, és ő is apja felé sandított.

Natalja Nyikitához lépett, és halkan megkérdezte:

– Hát te miért hallgatsz?

A púpost meghatotta, hogy róla is megemlékeztek, örömmel töltötte el, hogy Nataljának eszébe jutott. Alig tudta visszatartani mosolyát, és halkan felelte:

– Minek beszéljek... Mi ketten...

De Natalja gondolataiba merült, és elhúzódott tőle.

Ilja Artamonov temetésén a város csaknem egész színe-java megjelent; megérkezett a kerületi rendőrfőnök is, egy magas, cingár, borotvált állú és ősz pofaszakállú férfi, aki fenséges bicegéssel lépkedett a homokon Pjotr mellett, és kétszer is elismételte előtte ugyanazokat a szavakat:

– Őkegyelmessége Georgij Ratszkij herceg mint kitűnő embert ajánlotta nekem az elhunytat, aki valóban érdemesnek is bizonyult erre az ajánlásra.

De csakhamar kijelentette Pjotrnak:

– Nehéz hegynek fölfelé vinni a halottakat! – és oldalvást kivergődött a tömegből, megállt egy fenyőfa árnyékában, és akárcsak a katonákat egy parádén, elvonultatta maga előtt a polgárok és munkások csapatát.

Verőfényes idő volt; a nap áldást hozóan ragyogott a zsírosan fénylő sárga és zöld foltok között tarkálló embertömegre, amint két homokdomb között lassan vonult föl egy harmadikra; ezt a dombot a kék ég felé nyújtózó keresztek hosszú sora díszítette öreg, ferde fenyők hatalmas ágainak árnyékában. A homok gyémántszikráktól csillogott, és meg-megropogott az emberek lába alatt, fejük felett a papok sűrű éneke zengett; leghátul a bolond Antonuska botladozott és ugrált, szemöldök nélküli kerek szemével lába elé nézett, lehajolt, vékony gallyakat szedett fel az útról, bedugta inge alá, és fülsértően énekelte:

Krisztus feltámadt, feltámadt,

A batár elvesztette kerekét...

Az istenfélő polgárok alaposan rávertek, és eltiltották az énekléstől; most a rendőrfőnök is rákiáltott, és megfenyegette ujjával:

– Kuss, bolond...

A városban nem szerették Antonuskát: mordvin volt vagy csuvas, és így nem feltételezhették, hogy csak tetteti magát, csak azért, hogy Krisztus nevében koldulhasson, de féltek tőle, szerencsétlenségek hírnökének tartották.

A tor alatt megjelent az Artamonovok udvarán, végigment a felállított asztalok között, és efféle badar szavakat kiáltozott:

– Kujatür, kujatür; ördög a harangtoronyra; aj, aj, eső lesz, nedves lesz, kajamasz feketén sír!

Ekkor néhány találékony ember összesúgott:

– Nahát, az Artamonovoknak se lesz szerencséjük!

Pjotr figyelmét nem kerülte el ez a suttogás, de nemsokára észrevette, hogy Tyihon Vjalov beszorítja a bolondot a kert egyik sarkába, és kíváncsian, de nyugodtan megkérdezi tőle:

– Mit jelent az, hogy kajamasz? Te se tudod? Na, takarodj! Jó, jó, eredj!...

Mint a hegyről lefutó zavaros őszi vízár, gyorsan tovasuhant egy év: semmi különös esemény nem történt, mindössze Uljana őszült meg erősen, és halántékába bevésődtek az öregség szomorú szarkalábjai. Alekszej nagyon feltűnő változáson esett át: lágyabb, gyöngédebb lett, de ugyanakkor kellemetlenül hajszoló is: vidám tréfáival, csípős szavaival mintegy sietségre ostorozott mindenkit. Pjotrt azonban leginkább az a merészség nyugtalanította, amelyet Alekszej a vállalat vezetésében tanúsított; úgy tetszett, hogy ugyanúgy játszik a gyárral is, mint annak idején a medvével, amelyet azután maga ölt meg. Különös volt vonzódása úri holmikhoz, az órán, Bajmakova ajándékán kívül, szobájában egész csomó szükségtelen, de szép csecsebecse volt, a falon üveggyöngyökkel kivarrt kép – leánykörtánc – lógott. Alekszej takarékos volt; miért fecsérli hát a pénzt ilyen semmiségekre? Divatos és drága ruhákat kezdett hordani: gondosan ápolta sötét, hegyes kis szakállát, arcát borotválta, és mindjobban lehullott róla az egyszerű, a parasztos. Pjotr valami nagyon idegent, homályosat érzett ki unokaöccséből, lopva gyanakodó pillantásokkal mérte végig, és bizalmatlansága nőttön-nőtt.

Pjotr elővigyázatos és félénk volt mind a vállalkozásban, mind az emberekkel. Lassú, megfontolt léptekkel járt, és összehúzott medveszemmel szinte odalopózott a munkához, mintha azt várná, hogy az, amihez közeledik, elillanhat előle. Néha az üzlettel járó gondoktól elfáradt, valami különös, aggasztó unalom hideg felhőjében érezte magát, és ezekben az órákban a gyár élő kőállatnak tűnt fel előtte, amely lehasal, hozzálapul a földhöz, ráveti szárnyszerű árnyékát, és felkunkorítja farkát; feje szögletes, rémítő, nappal az ablakok csillognak, mint a jégfogak, de téli estéken mintha vasból lennének, és bőszülten, vörösen izzanak. És mintha a gyár valódi lényege nem abban rejlenék, hogy vásznak versztáit szövi szüntelen, hanem valami másban, ami ellensége Pjotr Artamonovnak.

Az apja halálának évfordulóján, a temetőben tartott gyászmise után az egész család Alekszej világos, szép szobájában gyűlt össze. Alekszej izgatottan mondta:

– Atyánk utolsó akarata az volt, hogy egyetértésben éljünk; meg is kell tennünk, hiszen itt mintha csak fogságban volnánk.

Nyikita észrevette, hogy Natalja, aki mellette ült, csodálkozással néz sógorára, és megremeg; az pedig nagyon lágyan így folytatta:

– De ha barátian összetartunk is, nem kell egymás útjában lennünk. A vállalkozás mindnyájunk számára egy, de mindenkinek megvan a maga élete is, nem igaz?

– Nos? – kérdezte óvatosan Pjotr, és elnézett Alekszej feje felett.

– Mindnyájan tudjátok, hogy együtt élek Orlovával: most meg is akarok esküdni vele. Emlékszel, Nyikita, hogy ő volt az egyetlen, aki megsajnált, amikor a vízbe estél?

Nyikita bólintott. Talán most ült először ilyen közel Nataljához. Annyira boldognak érezte magát, hogy nem volt kedve megmoccanni, beszélni és arra figyelni, amit a többiek beszélnek. És amikor Natalja valamiért összeborzongott, és kissé meglökte könyökével, a púpos elmosolyodott, és lenézett az asztal alá, az asszony térdére.

– Orlova a sorsom, azt hiszem – mondta Alekszej. – Vele valahogyan más életet lehet élni. Idehozni a házba nem kívánom; félek, nem férnétek meg vele.

Uljana Bajmakova fölemelte földre szegzett, nehéz bánattól felhőzött szemét, és segített Alekszejnek.

– Jól ismerem; pompásan kézimunkázik, ír és olvas. Kiskorától ő tartotta el részeges apját és önmagát. Csak önfejű, Nataljának talán súrlódásai lennének vele.

– Én mindenkivel megférek – jegyezte meg Natalja sértődötten, férje pedig sanda pillantást vetett rá, és így szólt Alekszejhez:

– Ez valóban a magad ügye.

Alekszej Bajmakovához fordult, és azt ajánlotta, hogy adja el neki a házát:

– Minek az neked?

Pjotr helyeselt:

– Velünk kell laknod.

– No, megyek, megörvendeztetem Olgát – mondta Alekszej. Mikor eltávozott, Pjotr megtaszította Nyikitát vállánál, és megkérdezte:

– Veled mi van, bóbiskolsz? Min gondolkoztál el olyan mélyen?

– Alekszej jól teszi...

– Úgy? Meglátjuk. És mi a te véleményed, mama?

– Természetesen jól teszi, ha megesküszik vele; de hogy élni miként fognak, ki tudja? Különös leány. Afféle félbolond.

– Köszönöm az ilyen rokonságot – mosolyodott el Pjotr.

– Talán rosszul fejeztem ki magam – mondta Uljana, mintha sötétségbe nézne, ahol minden zavarosan imbolyog s egybefolyik. – Ravasz nő; apjának sok holmija volt, s hogy el ne ihassa őket, a leány nálam rejtette el. Aljosa is hozott egyet-mást minden éjjel, s aztán úgy tettünk, mintha éntőlem kapná ajándékba. Mindaz, amit itt láttok, a lány holmija, a hozománya. Drága dolgok is vannak köztük. Valami nagyon mégsem szeretem; önfejű.

Pjotr háttal állt anyósa mellett, kinézett az ablakon: az udvaron seregélyek rikoltoztak, és gúnyolódtak mindenen a világon. Eszébe juttatták Tyihon szavait: „Nem szeretem a seregélyeket, olyanok, akár az ördögök.” – „Buta ember ez a Tyihon – gondolta –, azért is szúr szemet mindenkinek.”

Uljana ugyanazon a halk, kényszeredett hangon – mintha egészen másra gondolna – elmondta még, hogy Olga Orlova anyja, egy parázna földbirtokosasszony, még férje életében összeköltözött Orlovval, és öt évig élt vele együtt.

– Orlov elsőrangú mester; bútort készített, órát javított, alakokat faragcsált fából; egy most is nálam van elrejtve: meztelen nő, amelyről Olga azt tartja, hogy az anyja képmása. Mind a ketten ittak. Mikor az asszony férje meghalt, megesküdtek, de még ugyanabban az évben az asszony, részeg fővel, fürdés közben a vízbe fúlt...

– Lám, hogyan szeret némelyik ember – szólalt meg hirtelen Natalja. E nem helyénvaló szavak hallatára Uljana szemrehányóan pillantott lányára; Pjotr elmosolyodott, és megjegyezte:

– Nem szerelemről van szó, hanem részegeskedésről.

Mindnyájan elnémultak. Nyikita, aki Natalját figyelte, látta, hogy anyja elbeszélése idegesíti: görcsösen tépdesi az asztalterítő rojtjait, egyszerű, kedves arca elvörösödik, és egészen új, haragos kifejezést ölt.

Vacsora után, amint kinn ült a kertben Natalja szobájának ablaka alatt, a sűrű orgonabokrok között, Nyikita feje felett megcsendültek Piotr töprenkedő szavai:

– Ügyes fickó Alekszej. Okos.

És tüstént utána felhangzott Natalja szívhasogató kiabálása:

– Ti mind okosak vagytok. Csak én vagyok bolond. Igaza van Alekszejnek, amikor fogságról beszélt! Én élek fogolyként köztetek...

A félelemtől és szánakozástól megfagyott a vér Nyikita ereiben, mindkét kezével belekapaszkodott a padba: egy ismeretlen erő felemelte, és valamerre taszította, felette pedig forró reményeket ébresztve, mind erősebben csengett a szeretett nő hangja.

Natalja éppen a haját fonta be, amikor férje szavai váratlanul gonosz tüzet lobbantottak benne lángra. Hozzátámaszkodott a falhoz, hátával leszorítva kezét, amely ütni, tépni akart; szárazon fel-felzokogva és szinte fuldokolva a torkát fojtogató elkeseredéstől, csak beszélt, nem is hallotta saját szavait és meghökkent férje közbekiáltásait; arról beszélt, hogy idegen ebben a házban, senki sem szereti, és úgy él, mint egy cseléd.

– Te nem szeretsz, még csak nem is beszélsz velem; rám fekszel, mint valami kő, ez minden! Miért nem szeretsz, nem vagyok tán a feleséged? Mi a hibám, mondd meg! Lám, hogyan szerette mama a te apádat; néha majd megszakadt a szívem az irigységtől...

– Hát szeress engem te is úgy – ajánlotta Pjotr, aki az ablakpárkányon ült, és a szoba sarkának félhomályában felesége eltorzult arcát kémlelte. Az asszony szavait eszteleneknek tartotta, de csodálkozással érezte bánata jogosultságát; elismerte, hogy ez a bánat indokolt. És a legrosszabb az volt ebben a bánatban, hogy a megszokott életrend felborulásának veszélyével, új gondokkal és aggodalmakkal fenyegetett, pedig enélkül is éppen elég gond szakadt Pjotr nyakába.

Az asszony hálóinges, kar nélküli fehér alakja határozatlanul imbolygott és libegett, minden pillanatban eltűnésre készen. Natalja majd suttogott, majd fel-felkiáltott, mintha csak hintáznék, és hol távolodna, hol közeledne.

– Nézd csak, hogyan szereti Alekszej a kedvesét... S őt is könnyű szeretni, vidám, úgy öltözik, mint egy úr; de te?... Csak jársz ide-oda, nem vagy gyengéd senkihez, még csak nevetni se tudsz. Alekszejjel úgy élnénk, mint két galamb; de soha egyetlen szót sem mertem vele váltani: szándékosan őrül állítottad mellém a te púposodat, ezt az utálatos ravaszt...

Nyikita felállt, és lehajtott fejjel, megsemmisülten ment a kert sűrűjébe, félretolva a faágakat, amelyek beleakadoztak vállába.

Pjotr is felkelt, feleségéhez lépett, megragadta haját feje búbján, hátrahajlította fejét.

– Alekszejjel? – kérdezte halkan, de öblös hangon. Felesége szavai annyira meglepték, hogy nem tudott haragudni rá, nem akarta megütni; mind világosabban tudatára ébredt, hogy az asszony igazat beszél: unalmas az élete. Az unalmat megértette. De hiszen meg kellett az asszonyt nyugtatnia; így hát odaütötte tarkóját a falhoz, és lassan megkérdezte:

– Mit mondtál, ostoba, mi? Alekszejjel?..

– Engedj, engedj; kiáltok...

Pjotr másik kezével megragadta az asszony torkát és összeszorította; az asszony arca tüstént bíborvörössé vált, és hörögni kezdett.

– Szemét! – mondta a férfi, hozzányomta a falhoz, és elbocsátotta; Natalja azonnal visszapattant, és Pjotr mellett a bölcsőhöz sietett, amelyben már régen siránkozott a kicsi. Pjotrnak úgy tetszett, hogy felesége átlépett rajta. Előtte egy darab sötétkék ég himbálózott, csillagok ugráltak. Oldalt, csaknem mellette ült az asszony: felállás nélkül meglegyinthette volna keze fejével. Arca kifejezéstelen volt, mintha megfásult volna; de két orcáján lassan, lustán peregtek a könnyek. Mialatt a csecsemőt táplálta, könnyeinek üveges fátyolán keresztül a szoba sarkába nézett, és nem vette észre, hogy a gyermek kényelmetlenül szopja mellét, amelynek vízszintesen meredő bimbója kicsúszik az ajkai közül, és fel-felsírva cuppantja a levegőt, s forgatja fejecskéjét. Mintha éjjeli lidércnyomás után ébredne fel, Pjotr megrázkódott, és rászólt Nataljára:

– Igazítsd meg a melled; nem látsz?

– Légy vagyok a házban – dünnyögte Natalja. – Légy, szárnyak nélkül.

– Én is csak egyedül vagyok; nincs két Pjotr Artamonov a világon...

Homályosan érezte, hogy nem azt mondta, amit mondani akart, s ráadásul valami valótlanságot mondott. Pedig, hogy a feleségét megnyugtassa és elhárítsa magától a fenyegető veszélyt, éppen a valót, a nagyon egyszerű, elvitathatatlanul világos igazat kellett volna megmondania, hogy felesége egyszerre megértse, engedelmeskedjék neki, és ne zavarja őt esztelen panaszaival, könnyeivel, azzal az asszonyival, ami eddig hiányzott belőle. Amint elnézte, felesége milyen gondatlanul, ügyetlenül fekteti vissza leányát, Pjotr ismét rákezdte:

– Itt van a gond a nyakamon! Egy gyár... nem annyi, mint búzát vetni, burgonyát ültetni. Nehéz feladat... Neked meg mi van a kobakodban?

Kezdetben szigorúan és oktatóan beszélt, igyekezett közeledni ehhez a megfoghatatlan igazsághoz; de az félresiklott előle, és a férfi hangja csaknem panaszosan csengett:

– Egy gyár nem kicsiség – ismételte, és úgy érezte, hogy szavai kiapadnak, és nincs miről beszélnie. Felesége háttal állt felé, a bölcsőt hintázta és hallgatott. Tyihon Vjalov halk, nyugodt hangja szabadította ki a félszeg helyzetből.

– Pjotr Iljics, hé!

– Mi kell? – kérdezte, és az ablakhoz lépett.

– Gyere csak ki – mondta követelően az udvaros.

– Faragatlan! – dohogta Pjotr, és szemrehányást tett feleségének: – Na, látod! Még ma éjjel sincs nyugta az embernek, te meg itt egészen besavanyodtál.

Tyihon sapka nélkül, fel-felvillanó szemmel várt rá az ajtó előtt; körülnézett az udvaron, amelyet fényesen bevilágított a hold, és halkan megszólalt:

– Most vettem ki Nyikitát a hurokból...

– Mi az? Honnan?

S mintha a föld nyílt volna meg alatta, Pjotr leült a feljáró lépcsőfokára.

– Csak ne ülj le; gyerünk hozzá, veled akar beszélni...

Pjotr fel sem állt, csak suttogva megkérdezte:

– Miért tette? Mi?

– Most már magánál van; végigöntöttem vízzel. Menjünk hát...

Tyihon felemelte gazdáját könyökénél, és a kertbe vezette.

– A fürdőházban kötötte fel magát, az előtérben; a padlásról, a tetőgerendára eresztette le a hurkot, és úgy...

Pjotr lába a földbe gyökerezett, és megismételte:

– Miért tette? Talán mert bánkódott az apja után?

Az udvaros is megállt:

– Már odáig jutott, hogy az ingeit csókolgatta...

– Kinek az ingeit, mit beszélsz?

Pjotr a földet kapirgálta meztelen lábával, és az udvaros kutyáján felejtette tekintetét, amely kibújt a bokrok közül, és farkát csóválva, kérdőn nézett reá. Félt felkeresni öccsét; üresnek érezte magát, és nem tudta, mit mondjon Nyikitának.

– Eh, nincsen szemetek – dünnyögte az udvaros; Pjotr hallgatott, és várta, hogy mit fog Tyihon még mondani.

– Natalja Jevszejevna ingeit; itt lógtak, száradtak a mosás után.

– De miért... Megállj csak!

Pjotr belerúgott a kutyába, amint maga elé képzelte a női inget csókolgató Nyikita kurta, púpos alakját; a kép nevetséges volt, de ugyanakkor köpnie kellett az undortól. A következő pillanatban azonban egy gondolat hasított belé, és taglózta le; megragadta az udvarost vállánál, megrázta, és fogai között megkérdezte:

– Csókolóztak? Láttad, mi?

– Én mindent látok. Natalja Jevszejevna még csak nem is tud semmiről.

– Hazudsz!

– Mi okom lenne hazudni? Nem várok jutalmat.

S mintha baltával vágna utat a fénynek a sötétben, Tyihon néhány szóval elbeszélte gazdájának Nyikita boldogtalanságát. Pjotr tudta, hogy az udvaros igazat mond; homályosan már maga is régen megsejtett valamit öccse kék szemének pillantásából, Natalja iránti szolgálatkészségéből és apró, de szüntelen figyelmességeiből.

– Ú-úgy – suttogta maga elé, és fennhangon gondolkodott: – Nem volt időm, hogy felfedezzem. – Aztán előretaszította Tyihont:

– Gyerünk.

Nem akarta, hogy Nyikita első pillantása ráessék, s mihelyt belépett a fürdőház alacsony ajtaján, reszkető hangon megkérdezte Tyihon háta mögül, még mielőtt megláthatta volna öccsét a sötétben:

– Mit csinálsz, Nyikita?

A púpos nem felelt. Alig lehetett meglátni az ablak melletti padon; a homályos fény hasára és lábára esett. Pjotr csak azután vette észre, hogy Nyikita a falhoz támaszkodik púpjával, és lehajtja fejét; az ing véges-végig elszakadt rajta, és nedvesen rátapadt mellső púpjára; haja is nedves, pofacsontján pedig sötét csillag van, amelyből sugárirányban folyik szét valami.

– Vér? Összezúztad magad? – kérdezte suttogva Pjotr.

– Nem; én sebeztem meg egy kissé a sietségben – válaszolt buta-hangosan Tyihon, és félrehúzódott.

Rettenetes volt odalépnie öccséhez. Pjotr úgy hallgatta saját szavait, mintha valaki más beszélne; fülét húzogatta, panaszkodott, szemrehányást tett.

– Szégyenletes. Istenellenes dolog, öcsém. Eh, te...

– Tudom! – felelt rekedten Nyikita, szintén nem a maga hangján. – Nem bírtam ki. Bocsáss el engem; kolostorba megyek. Hallod? Igaz szívemből kérlek...

Sípolva köhögött egyet, és elhallgatott.

Pjotr meghatódott, halkan és gyöngéden ismét feddni kezdte, végül így szólt;

– Ami pedig Natalját illeti, az ördög zavarhatta meg az eszed...

– Ó, jaj, Tyihon – kiáltott fel üvöltő hangon Nyikita, és betegesen krákogott. – Hiszen megkértelek, Tyihon, hogy hallgass! Legalább neki, neki ne szóljatok, az isten szerelméért! Nevetni fog, megsértődik. Legyetek legalább szánalommal irántam! Hiszen egész életemben Istennek fogok szolgálni értetek. Ne mondjátok el soha. Tyihon, mindennek te vagy az oka; eh, ember...

Mialatt e szavakat mormolta, feje természetellenesen merev tartásban, ijesztően mozdulatlan maradt, Tyihon így felelt:

– Hallgattam volna, ha ez meg nem történik. Tőlem Natalja semmit sem fog megtudni...

Pjotr, aki mindjobban elérzékenyedett, s meghatottságában zavarba esett, szilárdan megígérte:

– A keresztre mondom: nem fog tudni semmiről.

– Akkor köszönöm! Én meg kolostorba megyek – és Nyikita elnémult, mintha elaludt volna.

– Fáj? – kérdezte a bátyja; minthogy választ nem kapott, megismételte: – Fáj a nyakad?

– Semmiség – mondta rekedten a púpos. – Menjetek...

– Te maradj – súgta Pjotr az udvarosnak, és az ajtó felé hátrált.

Mikor kilépett a kertbe, és mélyen tüdejébe szívta az izzadt föld émelyítő, meleg illatait, elérzékenyültsége tüstént eltűnt nyugtalanító gondolatainak heves rohamában. Mialatt az ösvényen lépdelt, gondosan ügyelt, hogy a kőtörmelék ne reccsenjen lába alatt; a legmélyebb csendre volt szüksége, hogy rendezze gondolatait. Ellenségként támadtak rá, és megijesztették nagy számukkal; úgy látszott, hogy nem benne keletkeznek, hanem kívülről törnek be, az éjszakai félhomályból, és úgy csaponganak benne, mint a denevérek. Oly gyorsan váltogatták egymást, hogy Pjotr képtelen volt megfogni és szavakba zárni őket; csupán azokat a ravasz tekervényeket, hurkokat és csomókat ragadhatta meg, amelyek őt, Natalját, Alekszejt, Nyikitát és Tyihont fonták körül, és bonyolult, összefolyó sebességgel forgó körtáncba kötözték össze, ő pedig ennek a körnek közepén áll egyedül. Szavakkal a legegyszerűbbet gondolta:

„Az anyós mielőbb költözzék át hozzánk, Alekszej pedig hagyja el a házat. Nataljával szívesebben kell bánni. Lám, hogyan szeret némelyik ember. De hiszen Nyikita nem szerelmében dugta nyakát a hurokba, hanem mert nyomorék. Jó, hogy szerzetesnek megy; az emberek között nincs mit keresnie. Ez rendjén van, Tyihon pedig bolond; már régen szólnia kellett volna nekem.”

De ezek nem a megfoghatatlan, szavakban ki nem fejeződő gondolatok voltak, amelyek megzavarták, ijesztették, és amelyek miatt félelemmel fúrta tekintetét az éjszaka sűrű és nedves félhomályába. A távolban, a gyárhoz tartozó telepen, alig hallhatóan kanyargott egy bánatos ének vékony patakja. Szúnyogok dünnyögtek, Pjotr Artamonov világosan érezte annak a szükségességét, hogy nyugtalanságát a lehető leggyorsabban legyőzze, elnyomja. Észre sem vette, hogyan jutott el az orgonabokrokig, hálószobája ablaka alá, sokáig üldögélt, térdére támasztott könyökkel, tenyerébe szorított arccal, a fekete földre bámuló szemmel; a föld mozgott és valósággal buzogott a lába alatt, mintha beomlani készülne.

„Mégis csodálatos, hogyan tudott úrrá lenni Nyikita a homokon. Ha kolostorba vonul, kertész lesz ott belőle. Szereti ezt a foglalkozást.”

Nem vette észre felesége közeledését, és rémülten ugrott fel, amikor mintegy a földből nőtt ki előtte az asszony fehér alakja; de az ismerős hang némiképp megnyugtatta:

– Bocsáss meg, az Istenért, hogy kiabáltam...

– Jó, jó; Isten megbocsát; meg aztán magam is kiabáltam – mondta nagylelkűen, afeletti örömében, hogy felesége maga jött hozzá, és így szükségtelen azokat a gyöngéd szavakat megkeresni, amelyek a civódás repedéseit összeragasztják és betömik.

Leült, és Natalja határozatlanul melléje ereszkedett; minthogy mégis kellett valami vigasztalót mondania neki, Pjotr így szólt:

– Megértem, hogy unatkozol. Nem otthonos házunkban a vidámság. Min is mulatnánk? Apa a munkában látta a mulatságot. Az ő felfogása ez volt: emberek egyszerűen nincsenek, csak munkások; kivéve a koldusokat meg a nagyurakat. Mindenki a munkáért él. A munka mögött nem látni az embereket.

Óvatosan beszélt, mert attól félt, hogy valami feleslegeset mondhat, és amint önnön szavait hallgatta, úgy találta, hogy úgy beszél, mint egy vállalkozást szívén viselő, komoly ember, mint egy valódi gazda. De érezte, hogy mindezek a szavak valahogy felszínesek: végig kúsznak a gondolatok felületén, de nem nyitják fel őket, nincs erejük széttörni azokat. Úgy érezte, gödör szélén ül, ahová a következő pillanatban betaszítja valaki, aki ügyel szavaira, és fülébe súgja:

„Nem mondod az igazat.”

Felesége épp a kellő időben hajtotta fejét vállára, és suttogta:

– Hiszen egy egész életre vagy az enyém, nem érted?

A férfi tüstént megölelte, magához szorította, és tovább hallgatta forró suttogását.

– Vétek, hogy nem érted. Magadévá tettél egy leányt, aki gyermekeket szül neked, te pedig mintha nem is volnál, érzéstelen vagy hozzá. Vétek ez, Petya. Ki áll nálam közelebb hozzád, ki fog sajnálni nehéz órádban?

Pjotrnak úgy tetszett, hogy felesége felemelte, a levegőben megfordította, és kellemesen elernyesztette idegei feszültségét; beletemetkezett a felüdítő, hűvös levegőbe, és csaknem hálásan kezdett beszélni:

– Megígértem, hogy hallgatni fogok, de nem tudok!

És sebtében elmondott mindent, amit az udvarostól Nyikitáról hallott.

– Az ingeidet csókolgatta, ott száradtak az udvaron, idáig jutott meghibbanásában! Hogyan lehetséges, hogy nem tudtál róla, nem vetted észre rajta?

Az asszony válla erősen összerezdült a férfi keze alatt.

„Sajnálja” – gondolta Pjotr, de Natalja felháborodottan sietett felelni:

– Soha nem vettem észre benne hátsó gondolatot! Ó, az alamuszi! Nemhiába mondják, hogy a púposok ravaszak.

„Undorodik? Vagy csak tetteti magát?” – kérdezte magában a férj, és emlékeztette feleségét:

– Gyengéd volt hozzád...

– Hát aztán? – felelte kihívóan. – Tulun is hízelkedik.

– No, az mégsem ugyanaz... Tulun kutya.

– Te is kutyaként állítottad mellém, hogy vigyázzon rám, hogy megvédjen apósomtól és Alekszejtől, átlátok én ezen!

Világos volt, hogy Natalja meg van bántva, fel van háborodva: érezni lehetett bőre remegésén, ujjainak görcsös rándulásain, ahogy ingét tépdeste és cibálta; de a férfinak úgy tetszett, hogy a felháborodás túlzott, nem hitt benne, és még egy utolsó csapást mért a feleségére:

– A hurokból vette ki Tyihon. Most a fürdőházban fekszik.

Az asszony elernyedt, magába roskadt Pjotr karja alatt, és nyilván-való rémülettel kiáltott föl:

– Nem lehet... Mit beszélsz? Istenem...

„Egyszóval, hazudott” – vélte Pjotr; de Natalja megrándította fejét, mintha homlokon ütötték volna, és suttogni kezdett, fel-felzokogott dühében:

– Mi lesz ebből? Csak apa halálával enyhült meg némiképp az emberek elítélő véleménye rólunk, most meg újra lesz miről beszélniük, ó, istenem, miért sújtasz? Az egyik fivér felakasztja magát, a másik valami jöttmentet, a szeretőjét veszi el feleségül, mi lesz ebből? Ah, Nyikita Iljics! Micsoda szemérmetlenség! Köszönet ezért a könyörtelen figyelmességért...

A férj megkönnyebbülten sóhajtott, és megsimogatta felesége vállát.

– Ne félj; senki sem fog megtudni semmit. Tyihon nem mondja el: Nyikitának barátja, ránk pedig nincs panasza. Nyikita szerzetesnek áll be...

– Mikor?

– Nem tudom.

– Ó, bárcsak minél előbb! Hogyan lehetnék vele ezután?

Pjotr egy ideig hallgatott, majd ezzel az ajánlattal állt elő:

– Menj hozzá, nézd meg...

Az asszony felugrott, mintha megszúrták volna, és szinte kiabálni kezdett:

– Jaj, ne küldj, nem megyek! Nem akarok, félek...

– Mitől? – kérdezte gyorsan Pjotr.

– Az akasztott embertől. Nem megyek; tégy velem, amit akarsz! Félek.

– Gyerünk hát aludni! – mondta Pjotr, és szilárdan felállt. – Ma már eleget kínlódtunk.

Lassan lépkedett felesége mellett, s közben úgy érezte, ez a nap a rosszal együtt valami jót is hozott ajándékba, és hogy ő, Pjotr Artamonov olyan férfi, akinek mindmáig még nem ismerte magát; nagyon okos és ravasz, és csak az imént szedett rá ügyesen valakit, aki tolakodóan aggasztotta lelkét sötét gondolataival.

– Természetes, hogy te állsz hozzám a legközelebb – mondta feleségének. – Ki állna közelebb? Csak gondolj mindig erre; legközelebb te állsz hozzám; s akkor rendben lesz minden...

Erre az éjszakára következő tizenkettedik napon hajnalhasadtakor Nyikita Artamonov bottal a kezében és bőrtarisznyával a púpján lépdelt a bő harmattól sötét, süppedő, homokos ösvényen; gyorsan haladt előre, mintha azért sietne, hogy minél előbb maga mögött hagyja rokonai búcsúzásának emlékét. Az ebédlőben, a konyha mellett gyűltek össze mindnyájan, álmosan; feszélyezetten ültek, kimérten beszéltek, és napnál is világosabb volt, hogy egyiknek sincs közülük egyetlen szívből jövő szava számára. Pjotr gyengéd volt, és csaknem vidám, mint az olyan ember, aki jó vásárt csapott, s kétszer is elismételte:

– Most aztán saját imakönyvünk lesz családunkban, bűneink ellen...

Natalja közömbösen és odaadó figyelemmel töltötte ki a teát; apró egérfüle észrevehetően tüzelt és gyűröttnek látszott; homlokát ráncokba vonta, és gyakran kiment a szobából; anyja gondolataiba merülten hallgatott, megnyálazta ujját, és ősz haját simítgatta halántékán; csak Alekszej volt szokása ellenére izgatott, meg-megrándította vállát, s többször is megkérdezte:

– Hogyan jutottál erre az elhatározásra, Nyikita? Csak úgy hirtelen? Érthetetlen...

Orlova, a hegyes orrú, alacsony lány, mellette ült, és fölhúzott, sötét szemöldökkel, minden tartózkodás nélkül mérte végig a társaságot; szeme nem tetszett Nyikitának: túl nagy az archoz képest, asszonyosan éles, és túlságosan gyakran hunyorít.

Nehéz volt ülnie ezek között az emberek között, és félelemmel gondolta:

„Hátha Pjotr egyszerre csak elmond mindent? Bárcsak minél előbb utamra bocsátanának...”

Pjotr kezdett el először búcsúzkodni; hozzálépett, átölelte, és így szólt nagyon hangosan, remegéssel a torkában:

– Isten áldjon hát, drága öcsém...

Bajmakova félbeszakította:

– Ugyan, ugyan! Előbb ülni kell egy darabig, hallgatni, majd imádkozni, és csak azután búcsúzni.

Mindezen gyorsan átestek, és Pjotr ismét Nyikitához lépett:

– Bocsáss meg nekünk, írd meg, mit kell a kolostornak beszolgáltatnod, tüstént megküldjük. Nehéz szolgálatba ne egyezz bele. Isten áldjon. Sokat imádkozzál értünk.

Bajmakova keresztet vetett rá, háromszor megcsókolta homlokán és arcán, és sírásra fakadt; Alekszej erősen megölelte, mélyen belenézett a szemébe, és így szólt:

– Menj hát isten nevében. Mindenkinek megvan a maga útja. Mégsem értem azonban, hogyan határoztad el magad egyszerre...

Natalja lépett hozzá utolsónak; egy lépésnyire tőle megállt, keblére szorította kezét, mélyen fejet hajtott, és halkan megszólalt:

– Isten áldjon, Nyikita Iljics...

Keble még magas, leányos, pedig már három gyermeket táplált...

Ez volt minden. Nem, még Orlova is elbúcsúzott: odanyújtotta forró kis kezét, amely érdes volt, mint a forgács – arca közelről még kellemetlenebb volt –, és együgyűen megkérdezte:

– Hát igazán szerzetesnek áll be?

Az udvaron vagy harminc öreg takács vett tőle búcsút; a matuzsálem korú, süket Borisz Morozov fejét csóválva kiabálta:

– Katona és szerzetes a világ első szolgái; úgy bizony!

Nyikita betért a temetőbe, hogy elbúcsúzzék apja sírjától; letérdelt előtte, és imádkozás helyett gondolataiba merült: lám, milyen fordulatot vett az élete! Amikor háta mögött felkelt a nap, és a sír harmatban fürdő gyepére széles, szögletes árnyék telepedett, amely alakra a harapós Tulun kutya óljára hasonlított, Nyikita földig meghajolt, és így szólt:

– Bocsáss meg, apám!

A hang tompán és rekedten csengett a reggel érzékeny csendjében; a púpos egy ideig hallgatott, aztán hangosabban ismételte:

– Bocsáss meg, apám!

És sírva fakadt, keservesen, nőiesen fel-felzokogva – és elviselhetetlen sajnálkozás fogta el régi, tiszta és csengő hangjáért.

Mikor egy versztányira ért a temetőtől, Nyikita váratlanul megpillantotta Tyihont; ásóval a vállán, baltával az övében, mint valami őr, úgy állt az út menti bokrok között.

– Elmész? – kérdezte.

– Megyek. Te mit keresel itt?

– Egy berkenyebokrot akarok kiásni; elültetem viskóm mellett, az ablak előtt.

Egy darabig állva maradtak, és némán néztek egymásra, majd Tyihon félrefordította bánatos szemét.

– Gyerünk, elkísérlek egy kicsit.

Némán mentek egymás mellett; elsőnek Tyihon szólalt meg:

– Milyen erős a harmat. Ártalmas harmat; szárazságot, rossz termést ígér.

– Isten mentsen.

Tyihon Vjalov mondott valamit, amit Nyikita nem értett meg.

– Mit mondasz? – kérdezte kissé ijedten; ettől az embertől mindig különös szavakat várt, amelyek a lelket felkavarják.

– Talán megment, mondom.

De Nyikita meg volt győződve, hogy az udvaros valami olyat mondott, amit nem akar megismételni.

– Hogyan? Talán nem hiszel Isten irgalmában? – kérdezte szemrehányóan a púpos.

– Miért? – felelte nyugodtan Tyihon. – Most esőkre van szükség. A gombákra is ártalmasak ezek a harmatok. A jó gazdánál pedig mindennek megvan a maga ideje.

Nyikita felsóhajtott és fejét csóválta.

– Valahogyan helytelenül gondolkozol, Tyihon...

– Nem; helyesen gondolkodom. Én nem a szememmel gondolkodom.

Ismét némán tettek meg vagy ötven lépést. Nyikita lába elé nézett, széles árnyékára; Vjalov a lépések ütemére a baltanyélen dobolt.

– Elmegyek, Nyikita Iljics, úgy egy év múlva meglátogatlak; jó lesz?

– Gyere. Érdekes ember vagy.

– Ebben igazad van.

Levette sapkáját, és megállt.

– Nos, ha így vagyunk, isten áldjon, Nyikita Iljics! – és töprengve tette hozzá, mialatt pofacsontját vakargatta: – Tetszel nekem, szívemből. Szelíd a jellemed. Apád testére volt erős, neked meg a szellemed, a lelked...

Nyikita földre dobta botját, egyet rándított púpján, hogy megigazítsa tarisznyáját, és szótlanul átölelte az udvarost; Tyihon pedig erősen átfonta karjával, és határozottan, konokul ismételte:

– Akkor hát majd meglátogatlak.

– Köszönöm.

Ott, ahol az út meredeken befordult a fenyvesbe, Nyikita visszanézett: Tyihon hóna alá dugott sapkával, ásójára támaszkodva állt az út közepén, mintha eltökélte volna, hogy senkit se bocsát keresztül; reggeli szellő fújdogált, s a haj repdesett az udvaros idétlen fején.

Messziről Tyihon valahogy a félbolond Antonuskára emlékeztetett. Mikor Nyikita Artamonov erre a kiismerhetetlen emberre gondolt, meggyorsította lépteit, emlékezetében pedig tolakodóan felcsengett:

Krisztus feltámadt, feltámadt,

A batár elvesztette kerekét...

Jegyzet:

1: Az orosz pogoszt szó temetőt jelent, és rokon eredetű a goszty (vendég) szóval. Valószínűleg a temetőben tartott halotti tor miatt.

2: Oroszul medve: medvegy, mjod: méz, vedaty: tudni.