José Rodrigues dos Santos

VÖRÖS
SÁRKÁNY

Kossuth Kiadó

Tartalom

Előhang

I.

II.

III.

IV.

V.

VI.

VII.

VIII.

IX.

X.

XI.

XII.

XIII.

XIV.

XV.

XVI.

XVII.

XVIII.

XIX.

XX.

XXI.

XXII.

XXIII.

XXIV.

XXV.

XXVI.

XXVII.

XXVIII.

XXIX.

XXX.

XXXI.

XXXII.

XXXIII.

XXXIV.

XXXV.

XXXVI.

XXXVII.

XXXVIII.

XXXIX.

XL.

XLI.

XLII.

XLIII.

XLIV.

XLV.

XLVI.

XLVII.

XLVIII.

XLIX.

L.

LI.

LII.

LIII.

LIV.

LV.

LVI.

LVII.

LVIII.

LIX.

LX.

LXI.

LXII.

LXIII.

LXIV.

LXV.

LXVI.

LXVII.

LXVIII.

LXIX.

LXX.

LXXI.

Epilógus

Utószó

Impresszum

Szeretteimnek

„A háború a megtévesztés tudománya.”

SUNZI

Ez a regény fikciós mű, ám valós események ihlették.

Előhang

A rettenetes hőség és a pára egyenesen fojtogató volt. Egy barna szemű, fekete göndör hajú nő legyezte magát, hogy felfrissüljön, majd bágyadtan a poharáért nyúlt. A zöld színű khus különösen frissnek tűnt kristálytömbökként lebegő jégkockáival, de a bazsalikommagok adták az ital sajátos utóízét. A nő ivott egy kortyot, és szemét lehunyva elégedetten sóhajtott.

– Mmmm…

A khus ideális ital volt egy ilyen meleg napon. Egy pillanatra felélénkült, de csak fel kellett néznie az utca végén álló hatalmas épületre, hogy kissé elbizonytalanodjon. Nem pusztán az épület miatt. Az amritszári Aranytemplom India, sőt az egész világ egyik csodája volt, és pezsgett benne az élet: kurtát és színes csogát viselő, nagy szakállú férfiak sétálgattak benne, fejükön dasztár, a csoga színéhez illő turbán.

Nem az Aranytemplom félemlítette meg a nőt, és nem is a szikh hívők, akiknek futó árnyai az Aranytemplom lábánál ringó vízfelületben tükröződtek. Hanem a hőség. Fullasztó nap köszöntött Amritszárra. A barna szemű nő a poharában keresett felüdülést, amelytől a rekkenő hőség megfosztotta. Kortyolt egyet a khusból. Talán rendelnie kellene még egy pohárral, hogy legyen bátorsága szembenézni a pandzsábi forrósággal, amikor meglátogatja a szikh nagytemplomot.

– Még egy pohárral, memszáhib?

A nő rámosolygott a pincérre, aki megszólította a Srí Harmandír kávéház teraszán: olvasott a gondolataiban.

– Két jégkockával legyen szíves.

A csogát viselő, dús szakállú férfi, fején a dasztárral, az amritszári szikhek szokása szerint, könnyedén meghajolt, majd elment, hogy kihozza a rendelést. A nő ismét egyedül ült a teraszon, kiitta a poharát, és az utca végén álló Aranytemplomra esett a tekintete. Lehetetlen volt nem tudomást venni erről a túlvilági látványról. A város lakói Harmandír Száhibnak, azaz „Isteni Hajléknak” hívták ezt a 16. századból származó szentélyt, amelyet előbb a mongolok, majd az afgán hódítók romboltak le. Amikor a 19. században újjáépítették, a központi szentélyt aranylemezekkel borították. Innen kapta mai nevét.

Zajt hallott a háta mögött. Megfordult. Egy sötétkék ruhás asszony, fején fekete fátyollal botladozott végig a terasz asztalai között. Rémültnek látszott.

– Segítsen! Kérem, segítsen rajtam! – kiáltotta rossz angolsággal.

A barna szemű nő az Indiában töltött néhány nap alatt már hozzászokott a mindenütt jelen lévő nyomorhoz és a koldusok látványához. De ez az alak, aki rémülten tévelygett a teraszon, láthatóan nem volt csavargó. Sőt, még indiainak sem látszott. Ami felkeltette a barna szemű nő figyelmét – és ami tulajdonképpen meg is érintette –, a másik sötét szemében ülő félelem volt.

A fátylas nő kétségbeesetten cikázott a kávéház teraszán, és elhaladt az asztala mellett.

– Tud valaki segíteni? – mondta könyörögve, a rémülettől tágra nyílt szemmel. – Kérem! Kérem!

A barna szemű nő szinte ösztönösen megfogta a karját.

– Mi a baj? – kérdezte barátságos, derűs hangon, hogy megnyugtassa. – Akarja, hogy elvigyem valahová?

A fátylas nő ujjával a háta mögé mutatott.

– Ezek ők! Ezek ők!

A kávéház minden vendége a jelzett irányba nézett. Két férfi bukkant elő a tömegből, láthatóan indiaiak. Sötét pillantással kutatták végig a kávéház teraszát, mint a zsákmányukra leső ragadozók.

Egyikük észrevette a menekülőt.

– Vahán he vo!{1} – üvöltötte.

A fátylas nő rémülten felkiáltott, és futásnak eredt, de sietségében nekiment egy széknek, és felborított egy asztalt. A barna szemű nő felállt, és több más vendéggel együtt megpróbált védelmére kelni a védtelen asszonynak. Néhányan elállták üldözői útját.

– Áp kaun hé?{2} – kérdezte az egyik segítő.

– Usze ákela cshod do!{3} – tette hozzá egy másik férfi.

Az üldözők durván arrébb lökték a vendégeket, és elindultak a menekülő nő felé, aki, bár láthatóan meg volt zavarodva, végül mégis összeszedte magát. A hangzavarra felfigyelt a kávéház négy alkalmazottja is, akik bátran szembeszálltak a támadókkal.

– Távozzanak innen!

– Tűnjenek el, vagy hívjuk a rendőrséget!

A két férfi gyors pillantást váltott, majd hevesen rávetették magukat az alkalmazottakra, és ütni kezdték őket. Hatalmas zűrzavar támadt, kitört a káosz, székek és asztalok repültek.

A barna szemű nő látta a támadók tekintetében az elszántságot, és úgy döntött, cselekszik. Odaugrott a menekülőhöz, és a karjánál fogva magával húzta.

– Jöjjön velem!

Berángatta a kávéházba. Ő maga tíz perccel korábban járt ott, a mosdót kereste, és megfigyelte, hogy a konyhán keresztül egy hátsó ajtóhoz lehet eljutni. Most arra tartottak. Ahogy emlékezett rá, valóban eljutottak a hátsó ajtóhoz. Kiléptek az utcára.

Három dörrenés hangzott fel. Összerezzentek. Lövések lettek volna? Akármi volt is, ahol néhány pillanattal korábban fülsiketítő lárma hasogatta a levegőt, hirtelen csend támadt, majd egy rémült kiáltás hallatszott. A barna szemű nő hátranézett, de senkit sem látott, aki követte volna őket…, legalábbis pillanatnyilag. Miféle zűrbe keveredett?

A menekülők befordultak a kávéház mögötti utcába, majd miután a bal oldalon felfedeztek egy keskeny átjárót, besurrantak. Tisztában voltak vele, hogy a támadóikat úgy tudják jó eséllyel távol tartani maguktól, ha cikcakkban közlekednek ebben az útvesztőben, még akkor is, ha eltévednek. Egy alacsony fallal körülvett udvarra értek ki. Átugrottak a falon, és három ajtó előtt találták magukat, mindegyik magánterületre vezetett. Beléptek az egyiken, és egy kertbe jutottak, ahol tyúkok kapirgáltak békésen.

A kert végében egy kis faház állt. Bementek. Odabent ponyvákat, kapákat és más kerti szerszámokat tároltak. Az egyik sarokban egy halom széna illatozott. Lihegve lerogytak. A barna szemű nő csaknem felnevetett kínjában a helyzet képtelensége láttán, de ahogy a társára nézett, megérezte a rémületét. Egyből elszállt a nevethetnékje.

Ujjával kifelé mutatott.

– Kik ezek?

A fátylas nő a kis ház ajtajára szegezte a tekintetét, láthatóan elfogta a rettegés arra a gondolatra, hogy a következő pillanatban rájuk törhetik az ajtót.

– Ők… Ezek nagyon veszélyes emberek.

Nem volt éppen bőbeszédű, mintha a saját árnyékától is félne, úgyhogy a kávéházi vendégnek nem maradt más, mint a találgatás, Minden bizonnyal kényszerházasságról van szó; Indiában gyakoriak voltak az előre elrendezett házasságok, ami rengeteg indiai nő életét nyomorította meg. De ő itt mellette nem igazán tűnt indiainak. Vonásai alapján inkább mesztic lehetett, talán a Himalájából jött. Nem a Himalája indiai részén, Dharamszalában él a dalai láma? Az ismeretlennek tibeti arcvonásai voltak, és nagyon valószínűnek tűnt, hogy Himácsal Prades államból származott.

– A nevem Maria Flor, portugál vagyok – mutatkozott be a barna szemű nő. – És maga?

A menekülő végre levette tekintetét az ajtóról, és nagyokat pislogott, mint aki habozik.

– Én… Én… Ez tényleg fontos?

– Jó lenne, ha tudnánk egymás keresztnevét, nem gondolja? Végül is együtt kerültünk ebbe a…

– Minél kevesebbet tud rólam, annál jobb.

A válasz elbizonytalanította Maria Flort.

– Ugyan már! Mi baj lehet abból, ha megismerkedünk?

A menekülő figyelme ismét az ajtó felé fordult.

– Meg fognak találni minket.

– Az nem lehet.

– De igen, sikerülni fog nekik. Megvannak hozzá az eszközeik.

– Na jó. És mik volnának ezek?

A fátylas nő a kis ház plafonjára mutatott.

– Szemük van az égben.

– Mi van?

A nő, aki nem volt hajlandó bemutatkozni, a Maria Flor karja köré tekert táskára nézett.

– Van önnek… van mobilja?

– Igen, persze hogy van.

– Hívjon segítséget! Kérem, hívjon gyorsan segítséget! Nagyon kevés az időnk! Ezek műholdakat használnak. Az égben lévő kameráikkal pillanatok alatt felfedeznek bennünket!

Műholdak? Kamerák? Maria Flor megértette, hogy az ügy jóval komolyabb, mint egy egyszerű kényszerházasság. Nem vesztegette az időt, kinyitotta a táskáját, és elővette a telefonját. Megpróbálta megkeresni az amritszári rendőrség telefonszámát a Google-ban, de az ujjai erősen remegtek; idegesebb volt, mint gondolta, és rájött, hogy rengeteg időbe telik, mire megtalálja a számot. Gyorsan kellett cselekedni. Beütötte a nemzetközi hívószámot, 00, majd Portugáliáét, 351, majd azt a számot, amelyet kívülről ismert.

Kétszer kicsengett, majd egy kattanás hallatszott, utána egy búgó női hang.

– A hívott fél jelenleg nem elérhető. Kérjük, hívja később.

– A rohadt életbe!

Legszívesebben a falhoz vágta volna a telefonját. Miért nem érhető el soha a férje, amikor tényleg szüksége van rá? Megnyomta az üzenetek ikont, és remegő kézzel, betűnként beütötte:

Üldöznek. Két férfi egy kávéházban, az Aranytemplom mellett.

Lövések. Hívd a rendőrséget!

Megnyomta a küldés gombot. Vajon a férje észreveszi-e? A rögzített üzenet, miszerint a hívott fél nem elérhető, azt jelenti, hogy a férje nem nézi meg azonnal a telefonját. Neki viszont nem maradt sok ideje, ha hinni lehetett annak, amit a társnője az imént mondott.

– És most? – tudakolta az ismeretlen nyugtalanságtól remegő hangon. – Nem hívja a rendőrséget?

Jobb lesz, ha nem számít a férjére, döntötte el Maria Flor. Belépett a Google-ba, és keresni kezdett a rendőrség és az Amritszár szavakkal. Több szám jelent meg. Inkább ezzel kellett volna kezdenie, mint hogy azzal vesztegeti az időt, hogy megpróbálja elérni Tomást. Rábökött az egyik számra, amelyet a Google felajánlott neki. A telefon kicsengett, majd egy férfihang szólalt meg. Nem értette, amit mondott, nyilván pandzsábi nyelven beszélt.

– Do you speak English? – kérdezte.

– Yes, madam – jött azonnal a válasz. – Miben segíthetek?

– Követnek – mondta. – Két férfi.

– Ki követik, hölgyem?

– Bejöttek a kávéházba, és mindenkit ütni-verni kezdtek. Lövéseket is hallottam. Egy nőt üldöznek, és… engem.

– Most hol van?

Maria Flor körülnézett. Mit mondhatna, ami segíthet meghatározni a helyét?

– Most egy… egy faházban vagyok, egy kertben.

– Milyen utcában?

– Huh… azt nem tudom. Valahol az Aranytemplom mellett. A kávéház az Aranytemplom közelében van, és én elbújtam egy kertben, a kávéház mögött.

– Mi a neve a kávéháznak, hölgyem?

– A neve? Nem is tudom, a neve… Srí…, valami Srí.

– A Srí Harmandír?

– Nem tudom. – Habozott. – Talán. Ez lesz az. Nézze, mi most egy…

Ebben a pillanatban egy kéz fogta be Maria Flor száját, a fátylas nőjé. A portugál meglepetten ránézett, és látta, hogy a nő az ajkára téve a mutatóujját csendre inti, és rettegve az ajtóra mutat.

– Halló, hölgyem? – folytatta a hang a telefonban, amely szinte már zümmögéssé halkult. – Hol van most?

De Maria Flor már nem a telefonra figyelt, hanem arra, ami odakint történik. Férfihangokat hallott, és megértette, hogy mindjárt felfedezik őket.

– Siessenek! – suttogta a telefonba. – Itt vannak! Jöjjenek azonnal!

Letette, hogy a hang zümmögése a telefonban ne vonja el a figyelmét, és kapkodva lyukat vájt a szénaboglyába, hogy elbújjon. Szerencsétlen társa követte a példáját. Néhány másodpercnyi őrült kaparás után a lyuk elég nagy lett, hogy mindketten elbújjanak benne. A kinti hangok egyre erősödtek. A két menekülő szalmával takarta be magát, hogy teljesen eltűnjön.

Már láthatatlanok voltak, amikor hallották, hogy kinyílik a kis ház ajtaja, és férfihangok töltik be a teret. Maria Flor persze nem lehetett biztos benne, hogy az üldözőikről van szó, de valószínűnek tartotta. Mindketten némák voltak, még a lélegzetüket is visszatartották, de a szívük olyan hevesen dobogott, hogy attól féltek, elárulja őket. Maria Flor azzal nyugtatta magát, hogy arra gondolt, a helyzetben nem minden játszik ellenük. A szénaboglya a kis ház egyik félhomályos sarkában volt, tehát nehéz volt észrevenni. Nem lesz könnyű felfedezni őket. Hallotta, hogy közelednek a hangok, és megpróbált rájönni, milyen nyelven beszélnek. Nem pandzsábi volt, még kevésbé angol. Talán hindi. Még mindig nem mert lélegzetet venni. A férfiak váltottak néhány szót, és már éppen távozni készültek, Maria Flor meg reménykedni kezdett, hogy megússza, amikor érezte, hogy valaki erőteljesen beletúr a szalmába, majd két kéz hevesen megragadja őt.

– Vé jáhá hen!{4} – kiáltott fel a férfi.

A fátylas nő pánikba esett, és üvöltve próbált elmenekülni, de az egyik férfi rávetette magát, és leteperte. Maria Flor megpróbálta visszanyerni a nyugalmát, már csak azért is, mert semmi rosszat nem tett azonkívül, hogy elrohant a teraszról, és elbújt egy szénaboglyában. Felállt, szembefordult a támadókkal, és a kis faház félig nyitott ajtajára mutatott.

– Kifelé! – parancsolta szigorú hangon.

A férfi, aki rávetette magát a szökevényre, már teljesen mozdulatlanná tette a nőt, aki halkan sírdogált. A másik üldöző az ajtónál maradt, hogy megakadályozzon minden menekülési kísérletet. Maria Flor habozott. Közbe kell-e avatkoznia a társnője érdekében, és megpróbálni kiszabadítania őt szorult helyzetéből, vagy jobban teszi, ha a saját bőrét menti? Az elszántság, amelyről a két férfi tanúbizonyságot tett a nő üldözése során, világosan megmutatta, hogy semmi esélye nincs meggyőzni őket, hogy engedjék szabadon a nőt. A legbölcsebb dolog az lenne, ha kimászna ebből a helyzetből, és utána segítene a rendőrségnek megtalálni a nőt.

A két támadó váltott néhány szót, mintha azon gondolkoznának, mit csináljanak ezzel az ismeretlennel, mígnem az, aki a főnöknek tűnt, és aki leszorítva tartotta a fátylas nőt, parancsot adott a társának. Az elindult Maria Flor felé, a nyaka köré kulcsolta a karját, majd a földre lökte.

– Engedjen el! – tiltakozott, miközben igyekezett kiszabadítani magát. – Hagyjanak békén! Hagyjanak békén, különben… különben hívom a rendőrséget!

Szúrást érzett a vállában, és rádöbbent, hogy a támadója valami injekciót adott be neki.

– Mit… mit művel? – méltatlankodott. – Ezt nem teheti, hallja? Ezt nem teheti! Ez nagyon súlyos dolog! Én fel fogom… fel fogom…

Hirtelen mintha kialudt volna a fény, és Maria Flor elvesztette az eszméletét.

I.

A Tekes smaragdzöld vizében nyüzsögtek a halak, amelyek a méretükből ítélve csakis pisztrángok lehettek. Madinát anyai nagyapja, a tiszteletreméltó Qeyser tanította meg halászni, de a kislány ezúttal nem vitte magával a hálóját. Csalódott volt, így hát beérte azzal, hogy hosszan bámulta a halakat, karjában színes rongybabájával, amelyet a nagyapja készített neki Kazahsztánból hozott szövetekből. Milyen szomorú dolog, hogy egyedül kell játszania itt a folyóparton! Ha Qeyser nagyapa vele lett volna, biztosan elhozza a hálót – az lett volna csak a szerencsés fogás! Kifogták volna az egyik nagy halat, és megfőzik ebédre: pisztráng yutaza körítéssel, az ujgurok gőzölt lepényével. És az egészet megöntöznék kvasszal, a mézből készült hagyományos itallal. De – sóhajtott fel – nagyapa nincs ott…

Magához ölelte a rongybabáját. Semmit sem szeretett jobban, mint ezt a babát, talán csak azt, ha együtt játszottak a nagypapával. A babát Aynuritának nevezte el, és azt mondta, ez az ő lánya. Elvitte sétálni, enni adott neki, játszott vele, öltöztette, mosdatta, és alvás közben hozzá bújt. Hogyan is lehetett volna másként, hiszen Aynurita a lánya volt?

Egyszer, ha majd megnő, lesz egy igazi lánya is, akit Aynurnak fog hívni. Elviszi sétálni, játszik vele, megeteti, öltözteti, és összebújva alszanak. Épp úgy, ahogy Aynuritával.

Itt volt az ideje, hogy „lánya” lepihenjen. Madina lehajolt, letette a rongybabát a földre, és helyet csinált a kavicsok között, hogy a puha homokba fektethesse le. Miközben félresöpörte a kavicsokat, egy pár csizmát vett észre. Felpillantott, és egy férfival találta szembe magát, aki úgy állt előtte, mint a cövek. Korábban sohasem látta.

Az ismeretlen rámosolygott.

– Ni hao.{5}

Madina mozdulatlanná dermedt, nem tudta, hogy féljen-e, vagy sem, meneküljön vagy maradjon. Sohasem látta még ezt az embert, és azt sem értette, amit mond. Az még furcsább volt, hogy korábban sohasem találkozott ilyen alakkal. Születésétől fogva csak magához hasonlók között élt, barna bőrű emberek között, akiknek a bőrszíne a bronzhoz hasonlított. A falubeli férfiak szakállt viseltek, a fejükön doppát, négyszög alakú turbánt, és egy chapannak nevezett köntösben jártak, mint Qeyser nagyapa és sokan mások. Az ismeretlen nem ilyennek tűnt. A bőre világosabb volt, a szeme a megszokottnál ferdébb. Meg aztán idegen, érthetetlen nyelven beszélt. A szülei a lelkére kötötték, hogy sohase álljon szóba idegenekkel, így hát nyugtalanul hátrált néhány lépést, de a szemét nem vette le a férfiról.

– Madina!

A kislány körülnézett, és megkönnyebbülten vette észre az anyját. Odafutott hozzá, és Aynuritával együtt megpróbált beleolvadni a testébe, védelmet keresett, amit az anyai karoktól mindig meg is kapott. Az anyja váltott néhány szót az idegennel a kislány számára ismeretlen nyelven, majd magával vitte Madinát, el a folyótól.

– Ki volt ez?

– Egy kínai – felelte az anyja. – Nem csinált veled semmit, ugye?

– Csak beszélt.

– És mit mondott?

A kislány megvonta a vállát.

– Nem tudom. Semmit sem értettem belőle.

Az anyja meggyorsította a lépteit, mintha minél messzebbre akarna jutni a folyótól, de főként a férfitól, akit messze maguk mögött hagytak. Birkanyájak mellett haladtak el, amelyekre a falu pásztorai vigyáztak; citrusligeteken vágtak át, ahol tevék baktattak lustán. Az ujgurok már évszázadok óta öntözéses gazdálkodást folytattak a közép-ázsiai sivatagok oázisaiban, mint ebben a faluban is a Tekes folyó partján. Az ősi Selyemút sokat köszönhetett ezeknek a közösségeknek. Még a Qing-dinasztia 18. századi hódításai sem tudtak véget vetni ennek az ősi termelési módnak.

Beértek a faluba. A környező házakból és jurtákból asszonyok dúdolása hallatszott, vagy az, ahogy éppen leszidnak valakit. A kertekben gyerekek játszottak egymással vagy a háziállatokkal. A Tekes és a Tian-hegység bércei közt megbúvó kis ujgur falu időtlen hétköznapjait élte.

Ahogy elhaladtak mellettük, a falusiak a szokásos módon üdvözölték őket:

– Asz-szalámu alajkum!{6} – mondták a muszlim hagyomány szerint.

Gyorsan odaértek a házukhoz, egy kis vályogépítményhez. Madina négy bátyja és nővére már elég idősek voltak ahhoz, hogy iskolába járjanak, és még nem értek haza, így aztán egyedül voltak a házban. Amint beléptek a konyhába, az anyja a tyúkólra mutatott.

– Menj, foglalkozz az állatokkal. Ha tojást találsz, hozd be!

Ha valaki szeretett bóklászni a tyúkok között, az Madina volt, így aztán máris futott a tyúkólba. Nem talált tojást, bizonyára már reggel összeszedték mindet. De Madina észrevette, hogy nincs élelem az edényekben. Elment kukoricáért a konyha melletti kamrába.

– … egy kínai volt ott, képzeld el.

– A folyónál?

Madina felismerte az apja és az anyja hangját; a konyhában beszélgettek. Minden bizonnyal az ismeretlenről volt szó, akivel korábban a Tekes partján találkozott.

– Igen, a folyónál. Szerinted mit keresett ott?

– Ez csak egy bingtuan lehetett – felelte az apa. – Azért vannak itt, hogy munkáslakásokat építsenek.

– Munkások?

– Igen, úgy tűnik, egyre több ember érkezik Kínából. Azt beszélik, hogy kínaiakkal megrakott vonatok érkeznek ide. Meg akarják szerezni a gyapotunkat. Meg persze az olajat. Nem látod, mi folyik Karamayban? Amióta felfedezték az olajat, minden erőltetett ütemben halad.

{1} Ott van! (hindi)

{2} Kik maguk? (hindi)

{3} Hagyják békén! (hindi)

{4} Itt vannak! (hindi)

{5} Jó napot! (kínai)

A regényben előforduló kínai nevek és kifejezések a nemzetközileg egységes pinyin átírásban szerepelnek. (A szerk.)

{6} Béke legyen veletek! (arab)