Table of Contents

Title Page

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

ELSŐ KÖTET

A Balaton Előszó

A Balaton regéje

A kútvölgyi ibolya regéje

Karácsonyesti rege

A furfangos sáfár

Ügyvédi fizetés

Edvi főhadnagy tréfái

Kendertiprás

Emberölő

Hangyatojás szedés

A bíróné asszony mozsara

MÁSODIK KÖTET

Az ádándi kazal

Szénakaszálás

A jégen

Porcsalmiék szerencséje

Tót Gyuri esete az ördöggel

A dakai románc

Nagy András kapitány

Kenesei Lukrécia

Lakatosék szerencséje

Darvas-kép

HARMADIK KÖTET

Az akarattyai „nagy fa”

Az almádi mestergerenda

Az aligai krónikás

Kap-e Szentgál zsoltárt?

Hogyan repült le a kétfejű sas?

„Csiker históriája”

Statárium Füreden

Egy Anna-nap Balatonfüreden

Pálfi uram „kenyere”

Tótok a toronyban

A BORÍTÓT A DIGI-BOOK KIADÓ TERVEZTE

Babay Kálmán

SZÉP BALATON MELLŐL

BUDAÖRS, 2024

DIGI-BOOK MAGYARORSZÁG KIADÓ

www.digi-book.hu

ISBN 978-963-678-069-2 EPUB
ISBN 978-963-678-070-8 MOBI

© Digi-Book Magyarország Kiadó, 2023

A mű eredeti címe:
Szép Balaton mellől

első kiadás: 1912
az elektronikus változat az 1912. évi
magyar nyelvű kiadás alapján készült

a borító Telepy Károly (1828 – 1906) Habzó Balaton
című festménye részletének felhasználásával készült

Az e-kiadás szerzői jogi megjegyzései

Ennek az e-könyvnek a felhasználási joga kizárólag az Ön személyes használatára terjed ki. Ezt az e-könyvet nem lehet ismételt értékesítésre továbbadni, sem továbbértékesíteni; nem lehet többszörözni és tilos más személynek továbbadni! Ha szeretné ezt az e-könyvet más személyekkel is megosztani, kérjük, hogy minden további személy számára vásároljon újabb példányokat. Ha Ön úgy olvassa ezt az e-könyvet, hogy azt nem vásárolta meg, vagy nem az Ön személyes használatára lett megvásárolva, úgy kérjük, hogy küldje azt vissza a http://www.digi-book.hu címre és vásárolja meg ott saját példányát. Köszönjük, hogy tiszteletben tartja ennek a szerzőnek és kiadónak a fáradságos munkáját.

ELSŐ KÖTET

A Balaton
Előszó

Somogy, Veszprém és Zala vármegyék határaiban, Dunántúlnak leggazdagabb búza- és bortermelő vidékétől övezve méltóságteljesen terül el az édesvizű magyar tenger: a Balaton.

A legnagyobb vízfelszín Közép-Európában, a legegészségesebb vidék hazánkban, a legkitűnőbb gyógyerejű fürdőző hely az egész földön. Vizének hala, mellékének bora világrészekre szóló. Népe becsülettudó, barátságos, Istenfélő s maga a megtestesült honvágy és hazaszeretet. Rögét mindennél jobban szereti, más földet otthonának soha el nem ismer, ilyen után nem is vágyakozik.

A nádlevél zizegése, a hullám csevegése, a habokkal játszó szellő csacsogása, sirályok kacagása, nádi zenér[1] füttye olyan neki, mint a mindennapi kenyér. Megszokta őket, utánuk vágyakozik, mint a hitvesnek szeretett arcához, az édes szülének jóságos kezéhez jóban-rosszban megtér a hűséges lélek.

Óh, ha a fényes nap csak innét szívná fel a légben fent járó felhőknek esőcseppjeit; óh, ha az a szél, melyről nem tudni, honnét jő és hová megyen, csak innét kapná ölére a csevegő szellőket s úgy hordozná meg e szép haza fölött, hogy ez üdítő cseppeket ismerné csak, e balzsamos levegőt szívhatná be egyedül minden gyermeke e hazának: de jó lelke, de nagy szíve, de igaz érzése, de olthatatlan honszerelme lenne itt mindenkinek!!

Édes kicsi barátaim! kiknek számára e könyveket írom s akik e sorokat olvassátok: szívjátok magatokba a betűkkel együtt ezt a levegőt, ezt a hangulatot, az én szerető lelkemet, szerető lelkemnek amaz óhaját: hazátoknak földjét, veletek egy nyelven beszélő honfitársaitokat, ennen az édes hazának dicsőséggel és mély bánattal teli történelmét szeressétek úgy, miként szereti azokat ez a nép, ki partjain lakik az Ég ragyogó könnyének, a szépséges Balatonnak.

Ez, míg él, boldogan hullatja reá verítékét, könnyét; s ha meghal, édesen dől hantjai közé és boldogan zárja le szemeit, hogy itt porladhat, hogy itt várhatja be az angyalnak új életre hívó harsonáját s a mindannyiónk felett igazsággal, de szeretettel ítélő Üdvözítőnek eljövetelét.

Ellestem e gyönyörű vidék népének szíve dobogását, felfogtam lelkének álmodozását, leszedtem beszédes ajakáról a múltak mondáit, a jelennek történeteit s adom azokat nektek e könyvecskékben úgy, amiként éltek azok valaha és élnek a jelenben.

Szerető lelkem nem csiszolta le a történetek érdes oldalát; nem is tehettem volna, mert a gyémánt csak gyémánttal köszörülhető.

Nem hívtam segítségül a regényesség megtévesztő bűbáját, mert nem csak mesélni, de oktatni is akarlak titeket.

S ha a történetek előadásánál és azok összefoglalásánál nem kerülhettem ki azt, hogy e helyet és népét nagyon szerető lelkemnek egy-két vonását, itt-ott bele ne szőjem: csak olyanul lássátok azt, mint a víz felszínére leomló napsugarat, mely annak kristály-tisztaságát és cseppjeinek elrejtett drága ragyogását van hivatva feltüntetni.

[1] zenér (régies kif.): fülemüle, ismert még a bővített változata is: bájdalú zenér. (a Digi-Book Kiadó megj.)

A Balaton regéje

Régen, nagyon régen, mikor még tündérek lakták a földet, nimfák ölelkeztek a habokban s Villik suhantak tova az erdő fái között, rózsaszínben ragyogott a nap, mámorító jázminok és ambrák szórták a bódító illatot, minden bokorban fülemile csattogott s édes ízű, kellemes illatú nektár folydogált a patakokban. Akkor nem volt fagy, nem volt tikkasztó hőség; májusi, mérsékelt lég borította be az egész tündérvilágot.

A régi tündérvilág kellő közepén volt egy gyönyörű kert. Nem egyengették azt mesterséges kezek, nem parkírozták azt kitanult tündér kertészek, mégis olyan szép volt az, hogy ahhoz hasonlót halandó elgondolni nem képes. A kert északnyugati részében, egy emelkedett dombon épült a legszebb tündérnek palotája.

Milyen palota volt az! Minden kis porcikája ragyogott, mint a gyémánt s ha a szellő végig szaladt fölötte, édes-bánatos hangokon sírt fel az egész épület.

Itt lakott a tündérek tündére, a gyönyörűséges: Bánat. Rajta megvolt minden, mit költők eddig elmondottak s a világ végéig elmondanak a kedvesről. Leírni lehetetlen s ha azt halandó valaha megláthatta volna, menten elsorvasztotta volna a szerelem.

A kertnek egy bejárása volt kelet felől; egyéb helyeken palánk húzódott körben, mely egy villanytelep volt s az agyoncsapta a vakmerőt, ki hozzá közeledett. A kert ajtaját két tündér őrizte. Fegyverük nem volt, de szépek voltak, mint a gondolat. Az egyik néma volt, de szemeiben őrjöngő láng lobogott s ez volt a: Vágy. A másik beszélni tudott oly édesen, mint a színméz, mint a csacsogó patak. Ennek neve volt: Hízelkedés.

Soha jobb őrízőkre nem bízhatták volna a kaput.

Ebben a kertben élt elátkozva szépségéért a kedves kis Bánat anyjával, a Gonosszal együtt.

Fentebb észak felé egy másik birodalomban a Délcegek laktak. Eszményi ifjak, minőknek a férfiakat egy 16 éves leány képzeli, vezérükkel: Búval.

Szemeik egy-egy nyíl volt, azokkal csatároztak a tündérleányok ellen. Jaj, volt annak a lánynak, aki lőtávolba esett, annak a feje elkábult, szíve elszorult s egyszerre fogollyá lőn.

A Bakony volt az ő tanyájuk, innét szoktak lerándulni a tündérkert s a tündérek hazája felé. A foglyul ejtett tündérek mulattatták otthon a Délcegeket s dalnokaik, a sirének észbontó dalokat zengedeztek a gyönyörűséges Bánatról s rossz anyjáról, a Gonoszról.

Epedő szerelem támadt az ifjú Bú szívében ezek hallatára s rettenetes gyűlölet az átkozott Gonosz ellen.

Mikor a boszorka Gonosz megsokallta már, hogy a Délcegek nagy pusztítást visznek véghez tündéreiben, akkor csináltatta a Manókkal a villanyos palánkot birodalma körül.

Ez azonban egy csöppet sem keseríté el a Délcegeket. Mennél nagyobb volt az akadály, annál nagyobbra nőtt a hódítási vágy szíveikben. Angyali zenéket tanultak be s lágy, szerelmi dalokkal csalták ki a kíváncsi tündéreket a kertből.

Az ifjú Bú addig hallott regélni gyönyörű szép tündérmeséket a kedves kis Bánatról, hogy az éppen elég volt neki arra, hogy halálosan beleszeressen. Kiválasztotta azért legmegbízhatóbb embereit s útnak indultak a tündérkert felé.

Magas hegyek emelkedtek a tündérkertnek északi felén, azt foglalták el a Délcegek, onnét leste Bú is a szép Bánatot.

Mikor az öreg Gonosz aludni szokott, az időben a Délcegek belefújtak tilinkóikba s az édes dalt a lenge szellő szárnyára vette s szétringatta a tündérkertben. Mint a méh-raj, mely odújából kizúdul, úgy tódultak a szép tündérek a palota felé s onnét, az emelkedett dombról hallgatták az epedő éneket.

Az ifjak mind közelebb s közelebb jőve, az őrt álló Vágy egy Délceg epedő dalára ellágyult. Egy másiknak sikerült a Hízelkedést tőrbe ejteni s így feltárulva a tündérkert ajtaja, a Délcegek ellentállás nélkül jutottak be a paradicsomok paradicsomába.

Bú nem hagyta magát elcsábíttatni; szerelmes tekintetével a kert gyöngyét, Bánatot kereste szüntelen. Ott ült a ragyogó leányka egy tamarin bokorban. Egyik kezére nyugtatá szép fejét, míg másikával repkedő szívét szorítja. Óh, amint az ifjú Bú-t meglátta, úgy repesett örömében kis szíve, úgy vert; az a dobogás azt beszélte neki: ímé, a vőlegény eljött, itt áll előtted, menj, fuss el vele, míg Gonosz anyád fel nem ébred! Fuss, menj el a Délcegek birodalmába, légy ott a Délcegek szemefényének szemefénye, a legszebb ifjú édes boldogsága!...

Az ifjú epedő tekintete pedig úgy biztatta: jőj, oszd meg velem a legszentebb boldogságot!... Míg lelkem itten él, míg szívem dobogni meg nem szűnik, míg ajkam csókolni, karjaim ölelni tudnak: te léssz az üdvössége, édes dobogásának isteni angyala, szerelmes bálványa, mindene!...

És a lányka, mint hév-ütött virág hajtja le fejét e tekintetre s az előtte térdelő ifjú ölébe dőlt.

...Fuss, menekülj, ifjú, drága terheddel; ne nézd a boldogok önfeledt állapotát, a tündérkert pihenésre hívó rózsalugasait, fuss, menekülj; lépd át a kert most még szabad kapuját, mielőtt a megrablott anya fel nem ébred s útadat nem állja!...

Szederinda folyta az ifjú lábait körül, úgy marasztotta, hogy ne vigye el a kert ékességét; vadgalamb röpködött fejük fölött; sírt, búgott, jajgatott; apró bogárkák bánatos zümmögése, a kerti lak sóhajt fakasztó áriája, a rózsaág édes illatú permetező harmatkönnye mind nem hatottak a lánykára. Édes boldogság dagasztja kebelét, amint a legdélcegebb ifjú izmos karjai lágyan ölelték.

Bánat szíve édes boldogsággal telt el, betöltötte a forrón szeretett ifjú Bú szerelme... Most már összeomolhat ragyogó kastélya, kiszáradhatnak tündérkertnek mennyei virágai, elnémulhat a dalos madár, összeszakadhat ég és föld: mit törődik ő vele? A legkedvesebb ifjú szerelme az övé, itt van mellette, forró lehelete arcát érinti, férfias karjai, mint repkény a fa ágát, elválhatatlanul ölelik... Így szép csak az élet, így kívánja, így óhajtja az ember az életet...

De mi ez? Nesz hallatszik fel a kastély felől... a Gonosz felébredt s keresi leányát.

Fussatok, meneküljetek előle, mert íme, őrült módon nyargal a vészt nem sejtő szerelmes pár felé!

Hasztalan a menekvés, távol még a kapu és addig van hatalma a rossz tündérnek. Fojtó, kénköves szag terjed el a légben, a megrémült tündérek sikoltozását túlzengi a megfélemledett madarak vészt jelző kórusa. Bú neki iramodik drága terhével s még néhány perc s kívül vannak. Ekkor megáll Gonosz s mindent túlsikoltva kiáltja:

- Hogy a tied se lehessen, nőrabló, legyen vége tündérországnak, legyen végetek nektek is!...

Zöldes, szőke hullámok zúdulnak fel kísérteties nesszel a gyönyörű kert liget-sorain; vakvarjú károgása, jajgató sirályok éles sivítása hangzik fel a tó felett s - a szép paradicsom, a tündérek bűbájos hazája elsüllyedt, nincs sehol! Óriási dörgés, mely hegyeket mozgat meg szavával, felelt Gonosz szívtelen tettére.

- Vakmerő! ki isteni dolgokba avatkoztál őrült eszeddel, ne érd el célodat! Virrassz néma éjszakákon a tó felett s mardossa lelkedet az ártatlanok panaszos beszéde.

S a lomha hullámok felett felhangzott a bölömbikának puffogó búgása.

És Bú? és Bánat? Ott vesztek a szőke hullámok alatt, de lelkük szellővé változott s ott leng csendes estéken a csacsogó tó felett.

Szíves olvasó! kerüld el csendes, nyári alkonyatkor e tavat és környékét. A partra vonult tündérek ott leselkednek rád, azok alatt az alacsony födelű házak alatt, mik a tóparti falukban épültek... Ha őket megtalálnád látni, veszve lennél, veszve lenne lelked nyugalma, rögtön szívedbe költöznék a tó fölött lengedező Bú-Bánat.

A kútvölgyi ibolya regéje

Hallja-e a Balaton altató zsongását, a jéghideg forrás csacsogását, érzi-e az ibolyák édes illatát annak a fű benőtte, haraszt belepte sírnak lakója!?...

*

Szép Balaton partján, a nem régen megépített tapolcai vasút mentén, közel a gyönyörűséges Almádi fürdő telephez, van egy völgy. Zivatar hozzá soha el nem hat, perzselő meleg nem lankasztja le virágát. Gyönyörű hegyszakadék, melyet a nagy vízről oda futó szellő folyton üdítő hűvössé tesz. Ez: a kenesei kútvölgy.

Két héttel korábban nyílik itt a kikelet, mint máshol, s mikor már egyebütt kóróvá aszik a vadvirág, a kútvölgyben még zöldell a fű, magasabb lejtőin kökörcsinek lila virága leng, lejjebb itt-ott a víz mellett nefelejts is kékell.

De ibolyájáról nevezetes e szép hely. Mikor a márciusi napfény lecsókolja „Sándor” és „Bögre” ormairól a havat s az első böjti szellő feltöri a nagy víz jégpáncélját: a kútvölgy lejtőin kizöldell az ibolya-levél. Mire a rianás táblái alsó Balaton partjain szárazra érnek s a szőke hullámok a télen abba hagyott játékaikat újra kezdhetik: felkékül a kútvölgy halma édes illatú ibolyák millió virágaitól.

Szép Balaton partjának minden rögéhez fűződik egy-egy bús rege. A kútvölgyi ibolyáé ím, ez:

Nem is oly régen falu volt ott, hol most a szőlőhagyott hajlékok Mámán fehérednek. Temploma még most is áll, csakhogy áhítatra hívó harangja helyén halál-madár kiáltja a gyarló emberi szívet megdöbbentő „kuvik”-ot, zöld folyondár futja be a repedezett falakat, melynek közein itt-ott kikandikál a földi bodza[1] fekete csetéje.

Ha utad a Balaton partján Aligától kezdve Balatonkenese felé visz, ott, hol a szőke víznek legelső loccsanása éri Mezőföld partjait, a magas Csittényi dombot látod Akarattya pusztán, melynek helyén ez időkben Csittény vezérnek, Koppány hadnagyának vára állott.

És ha útadat tovább folytatod Almádi felé, mindenütt ott, hol a vasút kanyarog, ahol kerekded öblöt képez a tenger-víz és kanyarulatán zöld bársonyhoz hasonló nádszegély köríti a sík vizet, ott találod a puszta templomot s annak háta mögött a lankás mámai hegyet, melynek szakadékos oldalán százados hársak és égerek, mogyoróbokrok és bangiták, lilaszín orgonák és piros sapkás kecskerágók között vöröslött Sándor lovag mámai vára, ki az Esztergom megyei keresztyén vezér: Pázmánynak volt unokaöccse.

És ha utad még tovább folytatod, a föld színéről elnevezett Vörösberényben találni fogsz egy magas épületet, templommal elején, melynek százados csendjét nem veri már fel békés apácák és szerzetesek Istent dicsérő zsolozsmája. A mai, gyorsan élő kornak gyermekei, az anyagi korszak emberei nincsenek hangolva vallásos dolgokra. Éltető elemük a pénz, a vagyon s a kőszén fullasztó bűzét előbbre helyezik a templomok titokzatos hangulatot keltő legénél. A lélek legfontosabb, sőt talán egyedüli foglalkozása a szórakozás lett; élni minél hamarabb és minél többet. A léhaság bélyege van az egész korszakon. Az úri renden levők kártyán és lovon szórják szét pénzüket, a szegény pedig korcsmák udvarára húzott vonal mellett adja a bankot. Ott is, itt is a nyomorúság marad meg végeredményül, mint kiábrándító.

Innét lőn, hogy az áhítat helye ma üdülő pont, a puritán egyszerűségű cellák paradicsomi termekké változtak s Isten tudja, honnét jött és mi utakon-módokon meggazdagodott, egykor zsellér népség pöffeszkedik most ott és tolja előre aranyláncokkal megbilincselt hasát, hol egykor a szent emberek föld felé görnyedtek áhítatukban.

De oda is ám az áldás, költészet, a szívek nyugalma! Ma már Balaton mellékén is, mint minden felé, nem regék, de kalandok születnek, melyek nem nemesítenek, de pirítanak.

E három ponton játszódott le a kútvölgyi ibolya regéje.

„Régi dal, régi dal...” szívekről, bús csalódásokról!...

Csittény pogány vezér ibolya-szemű leányát: Matacsot megszerette a keresztyén Sándor s a lány őt viszont.

Jaj neked, szerető szív! A bálvány előtt arcra boruló nem keresi fel a keresztet; táltosok és duennák által nevelt szíved el van zárva a kereszt lábánál rád váró boldogságtól. Szilaj vérű apád legdrágább kincsét nem bízza soha ellensége kezére!...

Abban az időben ezredévekre kiható eszmék hozták forrongásba a szép haza földjét. Arról volt szó, hogy Magyarország népe biztos talajon áll-e, midőn Pannónia földjére lépett; arról volt szó, hogy az Ázsiából nyugatra jött néptörzs számára jut-e hely a világtörténelemben?

Egyik rész azt akarta, hogy jusson; a másik azt, hogy ne. Egyik előtt ott állott ijesztő példaként e korszak többi vándorló népe és az ő egykori vérrokonaik: a hunoknak példája, mely épp oly csendesen letűnt a cselekvés mezejéről, mint amily nagy zajjal fellépett. A másik pusztai hagyományaihoz ragaszkodva, a haladó idő követelményeihez, a talált új állapotokhoz alkalmazkodni nem akart. Azt hitte, hogy ez által nemzetiségét és faji sajátságát adja fel.

Amazok élén állott a bölcs fejedelem s értelmes főuraink: Pázmán, Hunt stb., míg emezek szilaj vérét Koppány s híres hadnagya, Csittény tüzelte az ellent állásra.

Vajon a nagy mérkőzésben, mely kikerülhetetlen, a kereszt lesz-e a győztes vagy a bálvány?!...

*

Csend lőn a hazában; a felnégyelt Koppány szelleme már csak titokban kísértett, megvert hadnagya, Csittény mogorván járt-kelt odújában, szinte sejtve, hogy terjedelmes birtoka a győző király akaratából táltosok utódai, papi kezekre kerül.

A kalitba zárt rabmadár megtört, ibolyaszín szemű, gyönyörű leánya nem tudott többé mosolyt csalni ajakára. Talán azért, mert a vigasztaló igékből kiérzett az idegen íz, talán mert megsejtette a megalázott lovag, hogy egyetlen büszkeségének szívébe is belopózott az új tan!?...

Bagoly fészke fokáról átlátott a tájra, melynek füve hősök vére nyomán fakadt; kereste Hadúr berkeit, melyek Pomeránia (Almádi) gyümölcsösei fölött füstölögték hajdan az áldozati oltár füstjeit s nem látott azokból semmit. De helyettük látta a szent király szabadjainak ajándékozott helyet, a falut, földet, az erdőt!... Lelátott a völgyben Máma vörös várára s a vár alatt épült keresztes templomra... felbődült tehetetlen haragjában s várának északra néző minden ablak-üredékét befalaztatta. Nem akart arra tekinteni többé.

- Ha eldobod magadtól a nyugati szolgaságért a keleti szabadságot és függetlenséget, ám lásd, boldogtalan nemzetem, hová jutsz?!

Pedig kár volt azokat az északra tekintő ablakokat befalaztatni, kár volt arra felé többé nem tekinteni, mert, ha arra nézhet, sokszor láthatta volna Sándor lovagot Csittény felé jőni, sokszor láthatta volna egyetlen gyermekét s engesztelhetetlen ellenségét egymással találkozni. Megláthatta volna azt is, hogy ott a lankás, mogyoró-csalitos oldalon, - ahol a csittényi alagút elvégződik s kinyúlik az utazó előtt jobbkéz felől a gyönyörű „Csiker-temetés”-nek nevezett völgy, - a Balaton ábrándos locsogása s a holdvilág ezüstös fénye mellett miként fogadja meg gyermeke, hogy szíve szerelmét, Máma urát, a keresztyén lovagot követni fogja jóba-rosszba, hozzá mind örökké hű leend, kívüle mást szeretni nem fog, úgy áldja vagy verje érte a hatalmas Isten!

- Ha szeretsz, lemondasz értem apádról; ha hű akarsz lenni hozzám, ott leszesz mindig, ahol én; ha jóba-rosszba követni akarsz, elhagyod Csittényt, velem jössz s nálam maradsz.

A mosolygó ibolyaszemek feltekintettek az ifjúra édesen, szerelmesen; a gyengéd karok átfonódtak az izmos vállon, az a pici ajak azt mondta rá:

- Ha te úgy akarod, akkor én is!

Másnap reggel üzenetet kapott Csittény vezér Mámáról, egyetlen leányától s annak boldog férjétől. Csittény felkötötte oldalára görbe kardját, elővezettette fehér paripáját s átlovagolt nászvendégségre, gyermekeit meglátogatni.

- Hallod-e te, Sándor lovag! Te akaratom ellenére elraboltad leányomat; jó, megtörtént, most már nem tehetünk róla. De te lovag is vagy, nem csak szoknyahős...

- Elég; mit kívánsz?

- Ha te most ki nem állasz velem vívni és kardoddal meg nem szerzed azt az asszonyt, holnap reggelre szétszóratom fészkedet, helyét felszántatom, téged pedig annak az épületnek a keresztjére húzatlak fel, melyet templomnak mondotok ti. Megértettél!?

Két levente között becsületbe vágó dolognál ellenvetés nincs. Sándor megcsókolta szép asszonyát, Csittény megölelte elszökött gyermekét s karöltve indultak el a csillogó Balaton felé.

Ott, hol a csacsogó forrás jéghideg vize fakad, hol kora tavasszal kékül az oldal az illatos ibolyától, ott, a gyönyörű kútvölgyben, ott szúrta keresztül Csittény, egyetlen leányának férjét, mámai lovag Sándort.

- Matacs! te akaratom ellenére, tudtomon kívül hagytad el házamat; neked megbocsátom tettedet, mert téged raboltak; elfelejtem hibádat s megengedem, hogy otthonodba visszatérhess.

- Egyedül soha!

- Nem is egyedül, hanem velem.

- És Sándor... férjem?

- Sándor? ott fekszik vérében a forrás partjánál.

Éles sikoly tört fel az agyonsújtott gyermek kebeléből s eszét vesztve futott a forráshoz, vérben fekvő férjéhez.

Hasztalan búgott a galamb szerelmes párja után, hasztalan mosta könnyeivel a vérző sebet, hasztalan kísérli lelkét belelehelni: az arc sápadt, hideg maradt, a szemek nem nyílottak ki többé.

Könnyező csatlósok jöttek a várból, hogy szeretett urukat elvigyék; a bánatos emberek után hidegen ballagott Csittény. Egyszerű sírra nyílott meg a völgy: Sándor lovag sírjára.

- Nem vagy te nekem atyám; te nekem gyilkosom vagy, útálom azt a kezet, melyet a drága vér befestett. Nézz el arra észak felé, túl a kékellő hegyeken, túl a sziklákon épült városon, ott van egy völgy... ismered a veszprémi völgyet... tudod, kik laknak ott? Szelíd, jólelkű nénék, kik Istennel társalognak. Igen, majd elmegyek, de oda! Annak a háznak a fedele alá viszi el s teszi ott le a kereszt lábaihoz elsorvadni bánatos szívét Sándor lovag özvegye.

*

Csittény Erdélybe bujdosott lázongó társaihoz. Birtokából a királyi akarat papi alapítványt teremtett, mely máig is „Akarattya” nevet visel.

Hogy az apácává lett özvegy közelebb legyen boldogsága sírjához, férje birtokán zárdát alapított, mely körül épült fel Vörösberény községe.

Sok-sok idő tellett el azóta; azt a kútvölgyi sírt fű benőtte, haraszt belepte, szerelmes párja már nem siratja. De a forrás ott csacsog mellette, a Balaton ott zsongja édes, altató dalát, a szellő ott őrzi emlékét, a pásztor tilinkója a szomorú történetet.

*

Ha szép tavaszi napon kimégysz a kútvölgybe, Kenese leánya és meglátod azt a tengersok ibolyát, jusson eszedbe, hogy minden egyes szál, melyet kis kezed leszakít, annak a szerencsétlen ibolyaszínszemű fiatal asszonynak könnyei nyomán fakadt fel.

[1] földi bodza (Sambucus ebulus): ismertebb nevén gyalogbodza. A fekete bodzával ellentétben nem fásszárú. (a Digi-Book Kiadó megj.)

Karácsonyesti rege

Azok között a kis szárnyas angyalkák között, kik ma, karácsony estéjén „dicsőséget hirdetnek a magas mennyekben a jó Istennek s békességet ide alant az embereknek”: ott van a mi kis Zoltikánk is. A legkedvesebb fiú, minő csak születhetett valaha e siralom völgyén.

Aranyos kis ártatlan gyermek! Nem látjuk többé nefelejcs-színű szemeit, gagyogó piros ajkát; nem csókolom meg többé azokat a dundus kis kezecskéket, melyekkel oly pompásan meg tudta cibálni az édes apa bajuszát.

Üres az ernyős kocsi, nem veri fel a kis ház csendjét dajka-dal; mint gerle-nyögés, fogadja a belépőt egy becsukott ajtón át kihallatszó zokogás... Ott az édes anya csókolgatja őrjöngő fájdalommal az égbe röppent kicsike főkötőit.

Szegény jó lélek! Hat éjszakát áttérdelt ott a kis kocsi mellett; az utána következő hetet pedig úgy zokogta keresztül.

Mi lesz vele? mi lesz vele?

Mikor egy-egy órát a kimerült test ellophat a fájdalomból, lábujjhegyen szedjük össze s pusztítjuk el szemei elől az angyallá lett kis gyermekre emlékeztető apróságokat. Itt egy cipőcske, amott egy harisnya; parányi mell-borító s rajta a kékfonállal kivarrt betűk: „anyácska kedvence”. Mily sok édes ábránd fűződhetett azok után a fonalak után, míg betűkké gömbölyödtek! S az a sok ábránd ugyanannyi tépő gyötrelemmé változott.

„Angyal kellett az Istennek, angyal kellett!”...

Talán az égiek zendülést támasztottak oda fönn a jó Istennek valami parancsolata ellen? Vagy olyas bűnt követtek el, mely miatt annak az örökké szerető jó Atyának meg kellett tizedelni őket, mint a fejedelmek teszik azt ide alant, a földön, ha fölgerjed alattvalóik ellen búsulásuknak haragja, s hogy a bűnösök helyét ártatlanok töltsék be: elküldi követeit a földre angyalokért...?

Elsőnek jött egy hajnal-pirosságú követ, mely sorba járta a házakat, bekukkantott minden kis bölcsőbe s kik neki megtetszettek: reájuk borítja vörhenyes színét... Majd egy fekete arcú követ jött nyomában s akinek pihegő kis torkára ujjával ráírta a számot: az az égben ébredt fel.

*

Oda fenn a Kárpátoknak fenyvesekkel zöldellő vidékén, hol balzsamos illattól részeg a szellő, tarka színpompában mosolyog a sokféle gyopár, gond nélkül leng a virágkehelyben a hímes pillangó; ott fenn, valahol a regényes Zólyom borókái közölt, a Villik és tündérkék honában: mesés szép angyalka keze szórta be a halmot fenyőmaggal.

Lomb, lomb után fakadt ki a szép vidéken; húros rigó és nyaktekercs fütyölt-pittyelt a homályos aljban, vörös vízű csermely gyöngyözte rubintjait a vasas sziklákon. Fű növekedék a tűlevelű fák árnyán, mik között tarka csigák néma lakói dugdosták ki fekete pontban végződő, halvány szarvacskáikat! Nem kellett félniük napsugártól, mely ártalmára legyen érzékeny szemüknek, a bérces hegytető és örökzöld árnyat vontak föléjük.