A nyúl a hegyekben

Gárdy Johanna
Minden jog fenntartva. ©
Kiadó: Gárdy Johanna, 2024
ISBN: 978-615-02-2273-8
Gárdy Johanna Író honlapja

1. fejezet

Ez lennék én: Irena. Néztem magam a tükörben, és nem láttam többet, mint egy árva kislányt. Hosszú, világos vörös, már majdnem hogy szőke haja, nagy barna szemek, melyben szomorúság ül, és az élettelen bőre, melyből úgy tűnhet, mintha éppen csak egy betegségből lábadozva. Pedig ez a kislány nem beteg, vagyis, nem tudok róla, hogy beteg lenne.

Most értem haza az iskolából, alig néhány perce, hogy beestem az ajtón. Vártam már, hogy haza jöjjek, hogy itthon, nyugalomban lehessek. Ne kelljen se a tanárra figyeljek, se arra, hogy mellettem mit sugdolóznak az osztálytársaim.

Mindig hallgattam őket, mert tudom, hogy megesik, hogy rólam beszélnek. Kicsit szánalmasnak érzem magam, amiért hallgatom őket, mert úgy tűnik, mintha érdekelne minden, ami elhagyja a szájukat. Pedig ez nincs így! Próbálom kifürkészni, mikor beszélnek rólam, mikor esik szó arról, hogy nekem miért se nem egyértelműen szőke se nem egyértelműen vörös a hajam, miért ilyen hosszú vagy miért ilyen sápadt a bőröm? Mindig arról beszélnek, hogy miért nem vagyok olyan, mint a többiek.

Mármint, nem mindig rólam beszélnek. De ha rólam esik szó, ezzel élcelődnek, ezen fenik a fogukat, ezt szedik ízeire és minden szempontból, vizsgálgatnak, akár egy kísérleti állatot. Csakhogy az ő vizsgálódásaik mögött nincs igazi kíváncsiság, jobbító szándék, vagy a világ megértésének kimeríthetetlenen vágya, hanem csak néhány piszkálódó, öntelt fiú, akit nem neveltek jó modorra a szülei, és akikkel elhitették, hogy nekik mindent lehet. Alanyi jogon jár nekik, hogy többek, mint a többi ember, így bármikor piszkálódhatnak.

Ha talán csak néhány fiú lenne, mondjuk három, és a többi osztálytársam, még ha nem is állna mellém, de ellenem sem sorakoznának fel, akkor biztosan ellenszegülnék!

Ellenszegülök valamennyire most is, csak hogy ha csak három ellenfelem lenne az osztályban, akkor sokkal könnyebb lenne felvenni velük a harcot. Ameddig viszont az osztálytársaim is melléjük állnak, és gúnyolódó szavaikat a bőrömre köpik, hogy mint szégyenfolt viseljem közöttük, addig nem fogok küzdeni teljes erőmből. Talán értelme sem lenne, mert akik így viszonyulnak hozzám, azokkal békét akkor sem lehetne kötni, ha győztesként is jönnék ki egy ilyen harcból. Elnyomnak, vagy én elnyomhatom őket, ők húszán próbálnak meg diktálni nekem, vagy én egy emberként magasodok feléjük, és teszek rendet ebben a közösségben.

Nincs mese, be kell látni, hogy alázatosan eltűrhetem, amit kiró rám a sors, vagy vadállatként ellenszegülhetek, és akkor már nem csak ellenség lennék, hanem ellenállásom következtében egyenesen ellenféllé növekednék, és olyan harcot provokálnék vele ki, amelyben csak vesztesek lehetnek.

Ők elveszítik a saját helyüket a világban, nekem pedig még nagyobb magánnyal kéne szembe néznem, mint most, mert zsarnok lennék azok fölött, akik zsarnokoskodtak felettem, és örökké egyedül lennék.

Félreértés elkerülése végett, nem hiszem, hogy a világ sokáig eltűri az ilyen embereket, akiket egy osztályterem négy fala még gondos anyaként takargat és ápolgat. De mégis, nem az én dolgom, hogy megmutassam nekik, hol a helyük. A világ majd megteszi azt helyettem is, nem fogja eltitkolni, hogy a hatalom, amelyet birtokolnak ezek az ördögfiókák, megszűnik, miután az osztályterem ajtója kitárul, és az utolsó napon majd a vezető tanár kitessékel minket és a legjobbakat kívánva útnak ereszt.

Bizony, minden közösség alakul valamilyenné, kinevelve saját zsarnokait, saját elnyomottait, és még a legkisebb közösségben is van, aki csak a partról figyelve nézheti a folyó sodrását, amelyben az élet zajlik, és amelyben rajta kívül mindenki lubickol.

Ebben a közösségben legjobb belátásom szerint én vagyok az az anti-hős, aki büszkélkedhet ezzel a szereppel.

Egyébként be kell valljam, ebbe a folyóba, amibe a többiek úsznak, én is próbáltam már bele lépni. Egyetlen lábujjamat, titokban, várakozással és szégyennel övezve érintettem a víz felszínéhez, hogy megmutathassam, én sem vagyok annyira más.

Nekik akartam bizonyítani, vagy inkább magamnak? Már nem is emlékszem.

Mégis volt valami bennem, ami megakadályozott, hogy én is eggyé váljak ezzel a víztömeggel. Ki érti ezt? Erre vágyom, mégsem vagyok képes rá.

Hogy ilyen ellenállás ütközött bennem mégis, talán nem több, mint a tudat, hogy én is lehetnék része ennek a sodrásnak, mégis őszintén belül ki kell mondjam, hogy nem akarok!

Nem vágyok ezeknek az embereknek az elismerésére, vagy a szeretetére, mert ahhoz mindent, ami belül van, meg kéne tagadnom. És annál, még az is sokkal elviselhetőbb, hogy mások nem szeretnek, mint az, hogy önmagamat kell megtagadjam.
És talán annak, hogy nem illek közéjük, más okai is vannak. Én nem vagyok olyan, mint ők, és nem feltétlenül jó értelemben.
Ezt sokáig nem tudtam, egészen addig, míg egyik ezek közül az ördögfiókák közül, fel nem világosított.
- Irena, miért ilyen hosszú a hajad? Talán anyukád nem szokta levágni? Oh, várjunk! Hogy téged elhagyott az anyukád! - mondta az egyik, szavai karcosak voltak, mint kés pengéje az élező kőn a kovács műhelyében.
- Árva Irena! Árva Irena! - kezdték el énekelni, és ujjal mutogatni rám.

Nem sírtam. Valahol belül nem érdekelt, mert annyit néztek már így rám, ferde szemmel és ítélkezve, hogy nem érdekelt, mit mondanak. Iskola után, amikor hazajöttem, mégis feltettem a kérdést anyukámnak.

Kiderült, hogy a környéken mindenki tudta, hogy árva vagyok, csak én nem.
- Egész egyszerűen nem akartam, hogy abban a tudatban nőj fel, hogy nem kellettél! Mert nekem igenis kellettél, nekem te vagy a szívem csücske! És igazad van, hogy ennek nem így kéne történnie! De adj hálát a sorsnak, hogy te, és veled együtt én is, kaptál egy második esélyt! Nem csak kedves és őszintén szerető anyukák vannak, és nem csak jó sorsba lehet bele születni! Fogalmunk sincs, miből emeltek ki téged, és nem is fontos. Itt vagy! És csak ez számít! - mondta anyukám egy hosszú monológban, miközben én ültem a konyhában és potyogtak a könnyeim. Az osztályban a fiúk nem értek annyit, hogy sírjak miattuk, hogy a legkisebb jelét mutassam annak, hogy fájdalmat tudnak nekem okozni.

Otthon mégis más volt...
Egyrészről mert otthon már sírhattam, másrészről meg az a hely, ahol a biztonságot éreztem mindig is, ezzel mégis csak megfordult körülöttem. Már nem tudtam eldönteni, hogy van-e egyáltalán otthonom? Vagy ez az információ, ez a kis tény olyan súllyal nehezedik a levegőre, hogy kiszorít a saját szobámból, a matracomba nyom, és érintésem után a kávés csészét illetéktelen ujjlenyomatok lepik? A falak, mint ördögi tervek cselszövői kihallgatják lépteimet, hogy a megfelelő pillanatban mindent ellenem fordíthassanak…
- Ne sírj, kis drágaságom! - próbált nyugtatni anyukám, és karjaiba vett.
- Csak olyan rossz – szepegtem könnyeim között, - hogy mindenki tudott róla, én pedig nem, és pont attól az ördögfiókától kellett megtudjam!
- Irena! - szólt hozzám, nyugodt és dédelgető hangon – Az már a múlt! Ez a jelened, hogy szeretnek, hogy van hova haza jönnöd! Hidd el, kis virágom, hogy a gyerekkor nem tart örökké, és akik most még ellened vannak, és úgy tűnik, a világot jelentik, ők hamarosan senkik lesznek a te életedben! Ne engedd be a hangjukat a fejedbe, ne engedd, hogy beléd ültessenek valamit, ami nem te vagy! Nem vagy kevesebb, mint ők, egy harcos vagy! És én olyan elképesztően büszke vagyok rád!
Erre az ő szemébe is könnyek gyűltek, és így folytatta:
- Bármikor, ha elbizonytalanodok, rád gondolok, és belőled merítek erőt! - mondta, és kezemet a szájához emelve puszit adott rá, ami már a könnyei miatt nedves volt. - Azt, hogy az embereknek mit nem jelentesz, ha lenéznek, ha nem kedvelnek, azt mindig el fogják mondani. Én elmondom neked azt is, hogy mennyire szeretlek, és hogy nem csak annyi erő van benned, hogy neked elég legyen, hanem még rajtam is tudsz segíteni! Én ezt elmondhatom neked, mert az anyukád vagyok, de tudd, hogy mások nem fogják! Sosem fogod tudni, hogy az emberek mikor gondolnak rád belül úgy, hogy a lelkük mosolyog közben, hogy örömet okoz nekik már az is, hogy te létezel, vagy hogy belül ki kívánja, bárcsak barátkozhatna veled, vagy hogy bárcsak olyan szép arany színű haja legyen, mint neked! Még ha úgy érzed, mindenki ellened is van, a felszín alatt, vannak barátaid, és csodálóid is. Ne engedd ezeknek az embereknek, hogy elhitessék, hogy egyedül vagy!

Megsimította a fürtjeimet. Ujjai, mint fésű fogai futottak végig a hajszálaim között, néhol finoman a fülemet és a nyakamat simították az ujjbegyei.

Szavai okán lassan elfogytak a könnyek a szememből és megszűnőben volt az az érzés, amely kipréselte őket belőlem. Ahogy kezdtem megnyugodni, anyukám könnyei is kezdtek felszáradni, és nem gyűltek újak a szeme aljába, ahogy ujjai továbbra is a hajam között időztek.

- Ez mégis egy olyan dolog, amit utálok, és megvetek bennük! És mégis, meddig kell kibírnom ezt? Nem szólok vissza nekik sokszor, de ha mégis, akkor utána napokig csendben maradnak, és nem mernek újra még csak rám nézni sem. Majd lassan, először csak egyszer-egyszer naponta, a tekintetük vissza téved rám, majd felbátorodnak, és újra könyörtelenül rajtam élezik a tekintetüket. Lerázom őket, meg is ijednek, majd néhány nap múlva újra felteszik a lábukat rám, mintha csak egy asztal lennék, és rajtam kéne bemutatni a többieknek, hogy milyen nagy urak ők! - mondtam, haraggal a hangomban. Anya is tudja, hogy nem fogok szétcsapni közöttük, de ez nem jelenti se azt, hogy alá rendelődök, sem azt, hogy gyengébb lennék, mint ők. De mégis mivé válnék, ha szembe szállnék velük? Semmi többé, mint amik ők! Most megvetem őket, ha szembe szállnék velük, már magam felé sem fordulhatnék többel, mint megvetéssel. Mondhatjuk, nem az teszi az embert, hogy hány harcot vívott meg, hanem hogy milyenek voltak azok a harcok. És ha itt senki nem látja, és soha el nem ismerik, én belül akkor is kiállok amellett, hogy nem én vagyok az, aki rosszul viseli önmagát, de ilyen emberek elismeréséért én megharcolni nem fogok!
- Jaj, drága angyalom! - mondta anyukám, meghatottsággal a hangjában. - Bár látnád magad kívülről! Akkor soha nem kérdőjeleznéd meg, hogy mennyi mindenhez van erőd az életben, hogy egy kézzel lesöpörhetnéd ezeket az embereket játéktérről, és el sem tudod képzelni, milyen nagy embernek látlak, amiért nem teszed. Az én, 13 éves nagylányom! - és egy puszit nyomott az arcomra, keze a hajam végével játszott.

Most eltűntek ezek az emlékek, és újra a tükörrel szemben találtam magam, kezem ugyanott simította a fürtjeimet, mint ahol anyukám keze korábban.

Csak az idő telt el azóta, ami semmin nem változtatott, se anyukámon, se rajtam, se az osztályomon. Telnek a napok, és az életem olyan, mint egy telepakolt könyvespolc: akárhányszor néz rá az ember, mindig ugyanazt találja ott. Sose éri meglepetés, és mindig tudja, mit hol kell keresnie, mert a napok nem változtatnak a világ nagy rendjén soha. Van, ami ugyanolyan marad.

Néhány perc múlva végleg összeszedtem magam, és elhagytam a fürdőt. A konyhában vízforralót megtöltöttem, és ameddig a víz melegedett benne, előhalásztam az iskolatáskámból a leckefüzetemet, és megnéztem, mi dolgom van másnapra.

A fuvola órámra készülni kellett, mint minden szerdán, mert csütörtökönként mentem a zeneiskolába.

Én voltam az egyetlen az osztályomból, aki zenélni tanult. Azt hiszem, ez egy volt azon csekély számú a dolgok közül, ami felé semmiféle megbánás nem ágaskodott bennem.

A zene órákon mindig párban voltunk, és félévenként elő adtunk egy darabot, az egész fuvola osztály együtt. Így ismertem embereket, akik nem úgy tekintettek rám, mint amilyennek az osztályban láttak a többiek, vagy amilyennek én ott láttam magamat.

Lehet, hogy még több emberrel jóban lehetettem volna a fuvolások közül, hogyha belül nincs bennem valahol a félelem, az a kis megvetéssel átitatott a gondolat, hogy ami egyszer már megtörtént, az megtörténhet újra: és ugyanott találom magam a társaság közepén, mint az osztályomban. Csakhogy ez a közép, ez nem közkedveltséget jelentett, vagy érdem elismertségét, hanem gúnyolást és kiközösítettséget.

Volt-e valaha erre utaló jel az ő irányukból? Nem, de aki belül tart valamitől, az minden külső körülmény ellenére is tartani fog félelme tárgyától. És ha már régen elhagyta azt a helyet, ahol a veszély leselkedett rá, a veszély érzete attól még nem tűnt el vele arányosan.

Ezen kívül aznap délután vissza kell még mennem az iskolába 5 órára, heti egyszer tartanak az iskolában tánc órát, amire én is járok, és még egy lány az osztályomból. Azzal a lánnyal nem beszélünk soha, ő egy csendes, barna hajú kislány, nagy, meleg barna szemekkel. Az ilyen emberekről végképp sosem lehet tudni, hogy mit gondolnak.

Mindenki meg van győződve arról, hogy a csendes emberek kedvesek, de én nem vennék erre mérget. Talán van annak oka, hogy nem mondják el olyan könnyen, miről miképp vélekednek.

Hátra van még egy matek feladat, amit feladtak, és ezen kívül más készüli való nincs holnapra.

Nem fogom tagadni azt, hogy örömmel tölt el ez a hír, mert ez a nap amúgy is olyan hosszú a tánc meg a csütörtöki fuvola órára készülés miatt, hogy ha ennél több házit adtak volna fel, akkor egy pillanatnyi időm nem lenne szusszanni.

A teafőzőben felforrt a víz, és én a pult mellé léptem, hogy egy bögrét vegyek le magamnak. A filtert hanyagul a bögre aljába dobtam, ráöntöttem a vizet, és fejben próbáltam összeállítani, hogy milyen sorrendben fogom a feladataimat megcsinálni.

Az 5 órai tánc adott, azon nem tudok változtatni, így azt mint biztos pontot tekintettem a nap hátralévő részében, amihez mindent igazítani kell.

A matekházihoz nincsen annyira kedvem, mert nem tetszik annyira ez a téma, amit az órákon veszünk. Megtehetném, hogy azt hagyom tánc óra utánra, és előre veszem a fuvolázást, de anya biztosan mérges lesz, ha haza jön és még mindig nincsen készen a matek házi.

Viszont, ha a fuvola gyakorlást hagyom estére, mire ő is hazaér, nem hiszem, hogy az több elégedettséggel fogja eltölteni, hogy a hangszer hangját kell hallgatnia egy kis csönd helyett.

Így azt hiszem, az egyetlen megoldás, ha gyorsan megcsinálom a matek házit, utána fuvolázok, mielőtt elmegyek táncra, és akkor estére már semmi nem fog maradni.

Hogy lesz-e elegendő időm minderre, azt nem tudom, mindenesetre meg kell próbálni.

Ha bármilyen más tárgyból adtak volna fel házit, sokkal szívesebben leülnék megcsinálni. Nem volt bajom a matek órákkal, de el kell, hogy ismerjem, van néhány másik óra, ami ezerszer közelebb áll a szívemhez, mint az a rengeteg szám és példa arról, hogy mi történik, ha így vagy úgy vágjuk fel a pizzát.

Az olaszok már kitalálták, hogy kell jól felvágni, és én esküszöm arra, hogy ami működik, azon nem érdemes változtatni! Igazából még elméletben sem fontos kérdés, hogy mi történik, ha a pizza egyik felét így, a másikat meg úgy vágjuk fel.

A nyelvtanulást például nagyon élveztem, és a történelem órákat is. Élveztem mindkettőben, hogy milyen távoli vidékek is szóba kerülnek, hogy hogy csináltak 2000 éve a Közel-Keleten valamit, vagy miről mit gondolnak az emberek napjainkban 2000 kilométerrel, vagy akár 20000 kilométerrel arrébb.

Az osztálytársaim között megoszlott, hogy ki mit szeretett, de nagy összességében el lehetett mondani, hogy utáltak mindent, aminek az iskolához köze volt, és ez így elég kevés teret nyújtott arra, hogy bármelyik tárgyba is beleszerelmesedhessenek. Akadt azért, aki jobban kedvelte egyiket a másiknál, de úgy szeretni tanulni és megismerni új dolgokat, ahogy én szerettem, nem szeretett senki rajtam kívül ott.

Lassan kortyolgattam a teámat, ami még mindig forró volt, miközben kinyitottam a matekfüzetet, és hozzá a munkafüzetet, amiben a feladat leírása volt.

„Mónika apukája mérnök, aki világtérképeket rajzol, de nem a hivatalos mértékegységet használja ezeknél a térképeknél, hanem ő talál ki mindegyikhez egy egyedit. A legújabb térképét úgy készítette, hogy minden általa megjelölt szélességi fok 5km-t jelent. Ha Mónika apukája azon a szélességi fokon született, mint ahol most is élnek, de az anyukája 12 szélességi fokkal arrébb, akkor milyen messziről származik Mónika anyukája?” Oké, ez nem olyan nehéz. 12∙5=600km.

Elgondolkodtató, vajon hogy találkozik össze egyáltalán két ember, akik egymástól 600 km-re születtek? És vajon milyen közös nyelven beszélgetnek azok, akik két külön országban nőttek fel, két külön anyanyelvet beszélve?

Nem tudom tagadni, hogy milyen izgalmas lehet, valaki olyannal élni, aki máshonnan származik, mint te. Mármint, biztosan nehéz, hogy vannak dolgok, amiket sose lehet majd megértetni a másikkal, hogy miért fontos nekünk, mert ez egy népnek a szokása, amit nem érthet meg más. Vagy a vicc! Milyen nehéz lehet viccelni valakivel, ha nem beszélhetsz az anyanyelveden, és mennyire különbözik egymástól a népek humora. És milyen nehéz helyzetkomikumot produkálni, ha nem beszélhetsz a saját anyanyelveden.

De mégis, minden előnye és csodája pont ebben leledzik, hogy milyen izgalmas mikor egy idegen nyelven kell kifejezned a mindennapi élet minden egyszerű kis mozzanatát, olyan egyszerű dolgoktól kezdve, mint hogy az állatkertben milyen érzés, mikor a zsiráf nyelve a kezemhez ér, ahogy az állatcsemegét adom neki, egészen olyan témákig, hogy mit gondolok a gazdaságról. Mert hogy, csak attól, hogy nem értek hozzá, attól még lehet véleményem róla.

Találkozik két kultúra, két nyelv, két konyha: minden buktatója és nehézsége ellenére elbűvöl ennek a gondolata.

Nem tudom, hogy nekem valaha lesz-e lehetőségem ilyen távolságokba eljutni, vagy örökre ehhez a környékhez leszek láncolva, és a falu határai a világomnak a határait is örökkön örökké fémjelezni fogják?

Hamarabb letudtam a matek feladatot, mint gondoltam volna. Általában elég becsapós, ha csak egy feladatot kap az ember matekházinak, mert az az egy feladat felér legalább 5 másikkal. De ma szerencsém volt, mert ez az egy feladat nem takart többet, mint amit előre sejtet: egy darab példát, amit könnyen ki lehetett számolni.

Így már rá is térhettem a zenélésre.

Emlékszem, mikor először láttam fuvolázni egy hölgyet, egy téli ünnepségen a templomban. Milyen könnyednek tűntek a mozdulatai, ahogy megszólaltatja ezt a hangszert, mintha ő és a hangszer egyek lennének, és a hang, amit kiad, mintha angyalok éneke lenne, és a nőből belülről fakadna. A hangja mély volt, mégis lágy, tiszteletet parancsoló mégis oly könnyed, hogy betöltve a teret minden ott ülő szívébe beköltözött a dallam, és azon a hideg téli napon, a szívtől egészen a padok alatt didergő lábujjakig, minden felmelegedett az emberben. Csak a fülek maradtak hűvösek, ahogy az ember nézte ezt a gyönyörű hangszert hidegen csillogni a templom derengő esti fényében, és ahogy hallotta az általa kiadott dallamot simogatni fülének porcait, és önmagába beköltözni. A fül, mint a zene dallamának legnagyobb tisztelője, átvette a zene kiadójának fehér, hűvös fényét, és ő maga is olyanná vált, mint az, aki hozzá szólt.

Nem tudom, valaha el fogom-e érni azt a könnyedséget, amit azon a nőn láttam aznap este. Az is lehet, hogy ez csak kívülről tűnt ilyen könnyed mulatságnak, és talán az a nő se élte meg soha a könnyedséget, amit én feltételeztem mögötte.

Ez olyan, mint a táncolás maga. Azt hisszük, a táncost csak úgy magával ragadja a zene, és a dallamra felülve a legnagyobb könnyedséggel a mozdulatait csak a zene diktálja, és a világ legtermészetesebb dolga, hogy a táncos ilyen ügyesen mozog a zenére. Fel sem tételezzük a mozdulatok mögötti munkát, és talán pont ez teszi ennyire elképesztővé a táncot: minden más dologgal ellentétbe, ami egyre súlyosabbá és bonyolultabbá válik, minél több munkát teszünk bele, a tánc egyre könnyedebbé és természetesebbé válik a néző számára, minél több izzadságcseppektől áztatott, átdolgozott munkaóra van mögötte.

Ha az ember elég időt tölt azzal, hogy kitanulja például építészmérnöki mesterséget, egy idő után elképesztően bonyolult épületeket képes papírra vetni és megálmodni. Minél több időt tölt valaki zene megálmodásával, annál bonyolultabb dallamokat képes idővel megkomponálni, ami még a leggyakorlottabb zenészeknek is nehéz hiba nélkül eljátszani.

És ha az ember elég időt tölt azzal, hogy kitanulja a táncot, egy idő után elég munkát tett bele, hogy olyan egyszerű dolgokat is meg tudjon csinálni, mint a lábát a füle mellé emelni, vagy olyan könnyedséggel táncolni, mint az orosz táncosok, akik úgy járnak Bejrozka közben, mintha csak lebegnének.

Bármily régóta is fuvolázok, mégis úgy érzem, hogy sose fogok eljutni arra a pontra, hogy olyan könnyeden tudjak játszani, mint az a nő templomban. Persze, gyerek voltam akkor még, igazán kicsi. Talán a fantáziám többet hozzá tett a mesésségéhez annak a pillanatnak, mint amennyire csodálatos az valóban volt. Viszont mivel nem tudunk visszamenni az időben, muszáj abból az emlékből kiindulni, ami olyan élénken bennem él, az pedig, minden kétséget kizáróan: a leghidegebb téli éjszakán a leghidegebb téli templomban, egy még ennél is hidegebb hangszerből világot melengető dallam szólalt fel.

Lennék én is ez, aki a világ közepén egy dallammal szólnék az emberekhez, szavak nélkül, mégis olyan ősi nyelven, amit mindenki megért.

De ahogy haladok eme gyönyörű mesterség kitanulásával, lassan el kell gondolkodnom, hogy más utat kényszerülök választani magamnak, mert én még egyszeri téli templomi csoda sem lehetek egy 8 éves kislány szemében azzal a szinttel, ahogy ez a hangszer megszólal a kezemben.

A kedvemet nem szegte az ügyetlenségem, és bánat sem övezte, ha eszembe jutott, hány órát töltöttem eddig annak elsajátításával, hogy ez a kezemben nyugvó fémdarab a megfelelő hangokat adja ki, a megfelelő pillanatban, a megfelelő ritmusban.

De önáltatás lett volna azt feltételezni, hogy mélyen megbújó tehetség lakozik bennem a zenével kapcsolatban. Mihánt léptem egy szintet felfelé, a zene kiadásának megmunkálásán, sose nyílt ki magától egyetlen ajtó sem, szűrődött be fény valahonnan messziről vagy hallatszódott egy hang bennem belül, mélyről. Bármi, ami arra engedett volna következtetni, hogy különösebb tehetség bújik meg bennem, amit csak fel kell ébreszteni. Hiba lett volna azt gondolni, hogy lakozik bennem egy már összekészített farakás, kövekkel körülvéve, ami csak a megfelelő pillanatra vár, hogy lángra lobbanjon és tüzével égi dallamokat vagy angyali hangokat lehelhessek ki magamból.

Az én fuvola utam inkább egy vártorony sötét és kacskaringós csiga lépcsőjéhez volt hasonló, amiben akárhányszor megmásztam egy emeletet, sosem lehetett többet elmondani, mint azt, hogy egy emelettel feljebb vagyok, mint korábban voltam. De sosem nyitott bennem titkos ajtókat, vezetett titkos folyosókra vagy tárt a szemem elé poros fali szőnyegek mögé bújtatott varázslatos képeket.

Az egyetlen öröm benne, amit magamnak okoztam, ha egy dallam, ami igazán nehéznek bizonyult elsőre, egészen könnyeddé vált, mire huszadik alkalommal gyakoroltam. Én éreztem, és tudtam, milyen hosszú út vezetett el odáig, hogy az a könnyed kis dallam úgy szálljon ki és keljen saját útjára, ahogy azt a dallam szerzője eredetileg megálmodta. Vagy, legalábbis, közelítsen hozzá.

Elővettem a fuvolát, amit a zene iskolából béreltünk, hogy tudjak otthon is gyakorolni. Venni egyet igazán drága lett volna, de én ezzel a bérelt darabbal is teljesen elégedett voltam, mert bár nem volt az enyém, mégis magaménak éreztem.

Elővettem a dallamos könyvet is, amelybe a kották voltak összefűzve. Ez egy nemzetközi könyv volt, mert külön leírás tartozott minden kottához, útba igazítás, vagy feladat megfogalmazás 4 különböző nyelven. Olyan volt, akár egy tankönyv, és a dallamok voltak bennük a megoldásra váró feladatok.

3 dalocska volt feladva, különböző népek népdalai összegyűjtve. Ez különleges eset volt, mert általában népdalok és zeneszerzők által megkomponált dallamok együtt voltak feladva otthoni gyakorlásra.

Miután elgyakoroltam mindegyiket háromszor, eltelt annyi idő, hogy indulnom kelljen a tánc órámra.

Hajamat egyetlen fonatban összefontam, és a vállamon hagytam, hogy nyugodjon. Néha úgy menetem órára, hogy még egy kis szalagot is tettem a hajamba, hogy körbe fogja a hajgumit. De ma nem volt kedvem még ezzel is foglalatoskodni, így a fonatomat csupaszon hagyva kiléptem az utcára.

Kora ősz volt, még csak egy hónapja jártunk újra iskolába. Az időjárásból ezt még nem lehetett megállapítani. Ha készítettem volna egy képet, és valakinek megmutattam volna, még a nyár jeleit vélte volna felfedezni: zöldellő fák, verőfényes napsütés, és az ember önkénytelenül is hozzá képzelné a madarak csicsergését és a lágy szellő simogatását a bőrén.

Viszont én nem csak képről láttam a tájat, hanem ott voltam, ezek között a fák és házak között körülvéve, és én, a csontjaimban igenis éreztem a változást, mert akár egy öregasszony érdes és kemény ujjai, megragadtak a karomnál, mintha csak ők maguk is rettegnének az elmúlástól. Pedig mind tudjuk, hogy ez az élet rendje. Nem csak az, hogy elmúlnak, hanem az is, hogy néhány hónap múlva visszajönnek: a nyári levegő, a nyári madarak, a zöldellő falevelek és a nyári napsütés is. Addig viszont el kell menniük, mert dolguk van: máshova kell a nyarat átszállítani, mert itt nem maradhat, neki is, akár csak egy medvének, át kell telelnie.

Néztem a házakat, amelyek az utcát határolták: sosem jártam bennük, és mégis úgy éreztem, mind az otthonom részei.

Az utca, amiben mi laktunk a város szélén volt, az iskola pedig a másik szélén. Átmehettem volna a város egészén, hogy odaérjek, de utáltam arra menni. Mindig élt bennem a félelem, hogy összefutok az osztálytársaimmal, ezért ha lehetett elkerültem, hogy arra kelljen menjek, főleg egyedül.

Sokkal jobban szerettem elmenni a város mellett, és a földeken átkelve menni be az iskolába, és onnan hazafelé is ugyanezt az utat választottam.

Ezzel persze a felnőttek nem értettek egyet. Meg voltak győződve róla, hogy egyetlen helyes út van: a legrövidebb. Meg kell róla győződni, hogy a lehető legrövidebb úton megyünk mindenhova, hogy minél később elég legyen otthonról elindulni, és minél korábban haza is érhessünk. Ezen kívül szempont volt még számukra, hogy minél kevesebbet kelljen úton lenni, és valóban, így elég kevés örömet találtak az úton levésben.

Pedig nincs rá sok esélyünk, hogy élvezzük azt, ahova megyünk, ha már az odaútban sem találjuk meg az örömöt. De ezt velük nem lehetett megértetni, így a felnőttek mindig magyarázatot vártak tőlem, hogy miért nem a lebetonozott úton megyek haza, és miért kell nekem keringenem a földeken.

Nem mintha bármelyikőjüknek is tartoztam volna magyarázattal, mégis tisztüknek érezték, hogy számon kérjenek, mert ők ugye felnőttek, én pedig még nem.

Hiába hiszik a felnőttek, hogy olyan okosak, valójában elég kevés dolgot képesek megérteni. Ha véletlenül megemlítettem ezt, amit úgy szégyelltem, hogy csúfoltak az osztályban, és nem kedveltek túlzottan, akkor a válasz mindig valami ilyesmi volt: „Biztosan szeretnek, csak te érzed úgy, hogy nem. Menj oda, barátkozz velük, és ha te nyitott leszel rájuk, ők is azok lesznek rád!”

A legnagyobb oka annak, hogy a földeken mentem, az volt, hogy az osztálytársaimat akartam elkerülni, és ezt nem lehetett a felnőttekkel megértetni, mert mindig szívesen szembesítettek azzal, hogy ha nekik valami nem probléma, akkor arra én sem tekinthetek problémaként.

Ha őket nem idegesíti és zavarja az, hogy rajtam köszörülik a fogukat néhányan az osztályban, akkor az én hozzáállásom, az, hogy magamra veszem a sértéseket, az egyértelműen csak gyermeki butaság. Sőt, néhány véleményből még az is kiérezhető volt, hogy egyenesen engem hibáztattak azért, hogy piszkáltak az osztályban. Utána pedig azért is, mert én ilyen szédült, bolond gyerek voltam, aki a városon áthaladás helyett inkább a földeken kelt át, hogy beérjen az iskolába.

„Nem is értem, miért ott megy.” hallottam néha a felnőttektől, akiknek néhány héttel ezelőtt próbáltam elmagyarázni, hogy végül is miért is a földeket választom az utcák helyett. De mintha nem is mondtam volna semmit, a hangom elkerülte az értelmüket messze, és a beszélgetésünk előtt és után is egy véleményen voltak, mégpedig azon, hogy „Pedig az utcákon át gyorsabban lenne. Nem értem, miért a földeken megy!”

A földek sokkal megértőbb voltak, mint az utca népe. Különösebb baj az utcával sem volt, ha az emberek a házak falainak árnyékába húzódtak, és ott is maradtak, nem pedig mások dolgaival foglalkoztak.

Ilyenkor örömömet leltem az utcán járásban is, néztem a házak homlokzatát, és próbáltam kitalálni, hogy milyen szobákat rejtegetnek magukon belül?

És vajon a bennük lakók szeretnek-e azon szobák falai között lézengeni, vagy az általuk nyújtott biztonság már átfordult börtönné számukra? Vagy teljesen közömbösek az ilyen érzésekkel szemben, és már életük minden határát elfogadták, mint örök és feloldhatatlan szabályokat? És ha már nincsenek körülöttük szülők és nevelő tanárok, akik szűk korlátok közé szorítanák őket, hát már ők megteszik maguknak, és sose néznek ezen korlátok mögé, hogy vajon a világ melyik része terül el a saját határaik mögött?

A földek ezért jelentettek külön világot számomra. A természet olyan nyugodt, és mégis, olyan kiszámíthatatlan. A természet sosem fogadott egy rossz szóval sem, nem nézett rám rosszallóan, ítélkezően, nem érdekelte, hogy ki volt az apám vagy az anyám, csak elfogadott, mint egy gyerek. Nem úgy, mint egy kis ember, aki még nem lépett be a felnőttek soraiba, hanem mint a világ gyermeke, a nagy természetanyáé, akihez mindig vissza lehetett térni, és bármerre is tévelyedett el az ember, sose fogadta megvetéssel vagy ellenszenvvel.

Ahogy jártam keltem ezen a földúton, eszembe jutott, mikor még kisgyerek voltam és a szomszéd lánnyal, aki jó néhány évvel idősebb volt, mint én, eljöttünk erre felé biciklizni. Ez volt az egyik előnye annak, ha az ember a város szélén lakott. Lehet, hogy úgy tűnt, minden messze volt onnan, ahol laktunk, az orvosi rendelő, a zeneiskola épülete, vagy maga az iskola, de mégis, a földek, a kicsiny kis dombocskáikkal közel voltak, és mindig lehetett szabadon játszani: ki tud gyorsabban biciklizni, ki tud magasabbra ugratni a dombon, ki húz hosszabb féknyomot?

Szerettem ebben a lányban, hogy ő egyáltalán nem volt olyan, mint az osztályban a lányok. Nem csak azért, mert sosem vetette a szememre, hogy árva vagyok, hanem azért sem, mert nem volt olyan, mint amilyenek a lányok általában. Nem volt félős és nem igyekezett minden áron a biztonságos úton járni. Ha láttunk a földek melletti kis erdőben egy nyílást egy ösvényre, ahol még nem jártunk, vele sosem volt kérdés, hogy na akkor ezt meg kell nézni! Így, miután átvágtunk a földek sárgás rengetegén, a poros utakon és az aratás után megmaradt tarlók sűrűjén, biciklivel behajtottunk az ösvényre.

Nem siettünk, mégsem volt kérdés, hogy az, hogy nem tudjuk mi vár az ösvény másik végén nem félelemre vagy megrettenésre okot adó tény volt, hanem felhívás a kalandra!

Íme valami, ami a lábunk előtt hever, és csak rajtunk múlik, hogy kiderítjük-e, mi vár ott, ahol még sohasem jártunk?

Az erdőben aztán mindenfélével találkoztunk: bogarakkal, és madarakkal, amilyeneket még soha életünkben nem láttunk.

Minden harmadik fánál olyan érzésem volt, mintha megint egy póknak a hálójába hajtottam volna bele, ami utána az arcomra és karomra ragadva rezgett, ahogy a menetszél neki ütközött vékonyka kis szálainak.

Az erdőben felverte ránk a port és a sarat a biciklink kereke, miközben mi töretlenül haladtunk előre ezen a kis ösvényen, a fák lombjai alatt, ahol a nap át-át világított a szövevényes lomboronák vékonyka kis ágai között.

Elhaladtunk korhadt fák mellett, és egyáltalán nem érdekelt minket, hogy vajon milyen hosszú még az út, vagy hogy keresnek-e minket már a szüleink?

Elhaladtunk egy kis ágazás mellett is, melynek egyik oldalát a víz kimosta. A mélyedésben nem ömlött patak, csak egy kimosott partszakasz lett, amiben megült a víz mielőtt a föld véglegesen magába szívta volna.

Megálltunk mellette, mert a lány így kiáltott:
- Ezek itt paták nyomai!
A világ sokszínűségétől teljesen lenyűgözve álltunk ott, a biciklijeinket letámasztva, megpróbálva felkutatni, pontosan honnan jött az állat és merre tarthatott. Újabb és újabb nyomokat fedeztünk fel, akár mintha a világ nagy rejtélyének megoldása függne attól, hogy az összes patanyomot észre vesszük-e a földbe süllyedve?
- Talán vízért jött ide. - mondtam.
- Valószínű. - válaszolta. - Látod, ott ahol a pocsolya van, több pata nyom is van egymás mellett.
- Több állat is volt? - kérdeztem elcsodálkozva.
- Nem hiszem, inkább csak lépegetett ide-oda, ahogy kereste, honnan jó inni. Ivott, felnézett, nincs-e ellenség a közelben, arrébb lépett aztán megint ivott.
- Azta! - mondtam én, mintha csak valami varázslatos történetet hallottam volna. - Szerinted milyen állat volt? Őz? - kérdeztem, de valójában belül nem kételkedtem benne, hogy ezek bizonyosan őznek a patái!

Nem, mintha tudtam volna, hogy néznek ki az őz paták, vagy bármelyik másik állaté. De egy gyereknek nincsen szüksége ilyen felesleges tudásra ahhoz, hogy ő eltökélten tudja, az márpedig őzpata!
- Vaddisznó! - mondta a lány, aki lévén kétszer annyi idős ebben az időben, jóval többet tudott a világról már, mint én.

Lelki szemeim előtt láttam, ahogy a vaddisznó a lábaink között kering, szinte meg tudtam volna érinteni a bundáját, érezni, milyen érdes a szőre. Hallani, ahogy röfög, és egy pillanatra sem ijedni meg tőle, mert bár vad állat, az ember is vad, és állat is, így nem éreztem, hogy lenne mitől tartanom a közelében.

És különben is, már régen elment, nyomait csak a nedves föld őrzi, és mi, akik, mintha csak egyszarvú nyomaira bukkantunk volna, tisztelettel és teljes odaadással viseltettünk e felé a szemünkben végtelenül nemes állat felé, és megtisztelve éreztük magunkat, hogy ugyan amellett a pocsolya mellett állhatunk, mint emellett ő is elhaladt.

A fák közül szellő lebbent elő, hideg, nedves levegőt hozva magával.

- Na, menjünk tovább! - mondta a lány. - Azt hiszem sejtem, hova visz ez az út.
- Tényleg? És hova? - kérdeztem, mert nekem bizony fogalmam sem volt, merre vezethet ez az út.
- A folyóhoz. - mondta.

Már nem kellett sokat két keréken menjünk, hogy az ösvényünk a folyó partjára vezessen, ami a város mellett folyt el.

A talaj kis kavicsokkal volt borítva, és maga a partszakasz elég rövidecske volt. Jobb oldalt egy hatalmas fa határolta, aminek gyökerei a vízbe lógtak, és tövében egy hatalmas ága letörve hevert. Bal oldalt pedig az erdő fái, sűrűn sorakozva egymás mellett, mintha kerítést alkottak volna. Nem mesterségesen, nem álltak katonás sorban, de mintha csak titkot őriztek volna, olyat, amit a folyami emberek nem tudhatnak meg soha, és ezért el kell előlük rejteni.
A lány és én levettük a cipőnket és bokáig a vízbe gyalogoltunk.
- Kicsit hideg, de nem mondanám, hogy zavar. Égnek a lábfejeim ennyi biciklizés után, jól esik, hogy a víz lehűti. - mondta a lány, én pedig némán egyet értettem.
A szellő jobban fújt a folyónál, mint az erdőben, és kimelegedett testünket hűtötte, miközben a folyó fenekének iszapjába süllyedt a talpunk.

Nem emlékszem már melyikünk ötlete volt, de úgy döntöttünk, hogy futó versenyt tartunk a vízben. A víz szanaszét fröcskölt körülöttünk, ahogy lábunk a víz felszínbe csapódott minden egyes mozdulattal, miközben futva igyekeztünk gyorsabbak lenni a másiknál.

Persze ő, lévén idősebb, magasabb volt nálam, és hosszabbak voltak a lábai. Ez nem vette el a kedvemet attól, hogy minden erőmet latba vetve, ami ennyi biciklizés után még megmaradt, megpróbáljak a lehető leggyorsabban futni, ahogy csak a lábam bírta.

Mivel testi különbségeinknek ő is tudatában volt, engedett nyerni. De olyan finoman játszotta a szerepet, hogy ő nem olyan jó futó, hogy csak ennyi év távlatából látom, hogy semmi valós esélye nincs annak, hogy akkor tényleg én képes lettem volna gyorsabban futni, mint ő. Meg voltam róla győződve, évekig, hogy a győzelmemet magamnak vívtam ki, de később be kellett látnom, hogy „ellenfelem” kedves önmegadása juttatott el az első helyre.

Nem sokkal ezután viszont a lány elköltözött. Felment a fővárosba, hogy tovább tanuljon, és ott is ragadt.

Én nem sajnáltam őt emiatt. Biztosan sokkal több érdekes emberrel találkozik ott, talán külföldiekkel is, olyanokkal, akiket ezen a környéken nem lát az ember.

Ilyen a vidéki élet, kiszámítható, és növekedés nem igazán várható. Aki ki akar nőni innen, annak magának kell mennie, akár csak a szomszédlány. Nem sajnáltam azért, hogy a fővárosban folytatta az életét, de azt igen, hogy egy ilyen jó barát hagyott itt.

Ha mentem utána biciklivel a folyóhoz, egyedül mentem. Ha elestem, egyedül voltam, és ha valami vicces történt egyedül nevettem rajta. Nem látott, és nem hallott senki, csak a madarak és a víz.

2. fejezet

A tánc óra ma gyorsabban eltelt, mint korábban bármikor. Mihánt beléptünk, az egyik fiú viccelődni kezdett, és ez megalapozta a hangulatot az egész órára, és észre se vettem, hogy repült az idő. Pedig az óra ugyanúgy járt, 5:01-et mutatott, mikor a tanár vezetésével a terembe léptünk, és 6:30-at, mikor kiléptünk.

Az izzadtság tapasztotta a homlokomon és a tarkómon a bőrömhöz a külön lengő kis hajszálaimat, mikor az ajtón kiléptem. Az izmaim kissé elnyűttek, de a mozgás örömétől feldobódottan vágtam neki a haza útnak.

Ahogy haladtam visszafelé, nem méláztam el úgy a múlton, mint odafelé jövet. Most más dolgok jártak a fejemben. A földúton néha fel-fel ugrálva imitáltam, amit a táncórán aznap tanultunk, és teljesen átitatott ennek a hangulata.

Mivel ilyen jó kedvem volt, a haza felé út is rövidebbnek tűnt, mint az iskola felé vezető.

Mire beléptem a bejárati ajtónkon, anya már otthon volt.
„Szia kincsem! Milyen napod volt?” kérdezte.

Elmeséltem neki. Nem volt túl sok különleges az aznap történtekben, meséltem neki mi volt ebédre az iskolában, és megemlítettem neki az matek házit is.

Mikor meghallotta, hogy a feladatról beszélek, amiben a külföldi nő volt, valami szomorúság költözött a szemébe, de nem értettem, mégis mi történhetett, így nem foglalkoztam vele. Meséltem neki aztán a táncról is, és megmutattam néhány mozdulatot, amit óra elején tanultunk. Elég bénán utánozta, de kötelességemnek éreztem, hogy ennek ellenére is megdicsérjem.
- Egészen jól csinálod! Ha gyakorolsz még egy kicsit, akkor senki meg nem mondaná, hogy te nem jársz be a tánc órákra, annyira ügyes leszel! - mondtam neki.

Halovány mosolyra húzódott a szája. Próbált jókedvet csalogatni az arcára, de én láttam, hogy valami nyomasztja őt.

- Anya! Mi a baj? - kérdeztem.
- Nem hiszem, hogy mehetsz majd több tánc órára. - mondta, és a kedvvesztettség már a hangjában is megjelent.
- Semmi baj! - mondtam, pedig nagyon bántott. De anyát szomorúnak látni még rosszabb volt, mint a veszteség, ami a tánc órák kimaradásával járt. - Ha nincs pénzed kifizetni, akkor nem baj, nem járok! - folytattam, csak hogy könnyítsek anyám kedvén.
- Nem, itt nem a pénzről van szó, kedvesem. - és sóhajtott egy nagyot. -Nem is tudom, hol kezdjem! - mondta, és a torkán alig jött ki hang. - Kezdd az elején! - mondtam neki, és már teljesen hatalmába kerített az aggódás. Fogalmam sem volt, mit fog mondani, hogy mi baj történhetett, és hogy mi vár rám ezután. Remegni kezdett a kezem, és vele együtt a lábaimban is éreztem, ahogy kiszökik belőlük az erő, hogy hova, azt nem tudom. De nem tudtam megállítani, csak éreztem, ahogy kiszivárog belőlem minden, ami egybe tartana, és szinte már az ájulás szélén tettem anya kezére a kezem, hogy mondja már el, mégis mi történt.
- Tudom, hogy sokat csúfolnak téged az iskolában ezért, mert örökbe fogadott gyerek vagy. Én úgy szeretlek, mintha csak a sajátom lennél! - Tudom, anya, tudom! - mondtam, könnyekkel a szememben.
- Mégsem maradhat ez így örökre. Ez nem egy olyan hely, ami képes téged befogadni. Engem sosem bántottak miattad, vagy néztek rám rosszallóan azért, hogy nem a saját gyerekemet nevelem. Hogy téged miért sújt ez az elítélés, azt sose fogom tudni megérteni, és segíteni sem tudok rajtad. Drága kicsikém, úgy szeretném látni, hogy boldog vagy! - mondta, és már az ő szemében is könnyek gyűltek össze. Magához szorított, és megsimogatta a hátamat.
- Nehéz döntést kellett meghoznom, persze tudom, hogy neked lesz a legnehezebb. Gyerek vagy még, és először olyan lesz, mintha csak csömörből vödörbe esnél, egyik nehéz helyzet fogja követni a másikat. Kikerülsz ebből a nehéz helyzetből, és egy másikban találod majd magad, ami lehet, hogy még ennél is nehezebb lesz.

- Miről beszélsz, anya? - A könnyeim eltűntek, de vele együtt nem tért vissza az erőm. Leültem a székre, és olyan tehetetlennek és kiszolgáltatottnak éreztem magam, mintha csak én magam is a szék egy része lennék: egy tárgy, amit csak használunk, veszekszünk rajta, hogy a jobb vagy a bal sarokban van-e inkább helye, és sose tudjuk meg vagy kérdezzük meg, sőt, nem is érdekel minket az, hogy az a szék hol érezné jól magát. Laposnak éreztem magam, mint aki belesimul ebbe a székbe, hallathatnám a hangomat, de minek? A világ úgyse hallja majd.
Csak beszélnék, és látnám, hogy a világot mennyire hidegen hagyják a szavak, amik ajkaimról legördülnek, elmegy mellette, mint cigaretta csikk mellett a reggel munkába rohanó emberek.

De ameddig nem szólalok meg, addig ápolgathatom magamban a reményt, hogy talán lenne valaki, valahol, aki kihallaná szavaim énekét a tömeg zúgásából, akinek a fülében tisztábban csengenének az én szavaim, mint bármi más korábban. Viszont mihánt ténylegesen rá szánom magam, hogy szívem gondolatait mások számára is értelmezhető formába öntsem, és számukra hangoztassam: egészen bizonyosan, végleg szembesülnék azzal a ténnyel, hogy nincsen ilyen ember. És a reményem halála után, ki tudja, hogyan tudnék tovább menni? Így igyekeztem csak némán hallgatni anyát, és szavai minden kétségbeesést, ami benne lapult, most átültettek belém is. Ketten osztoztunk ugyanazon a kétségbeesésen, viszont az emberi érzések nem vetik alá magukat a matematika szabályainak: ha ketten cipeljük ugyanazt a súlyt, attól nem lesz könnyebb. Pont ugyanolya nehéz, mintha egyedül cipelnénk.
- A héten már nem mész iskolába, mert össze kell pakolnunk. A fuvola órára még el tudsz menni, megmondod a tanár nőnek, hogy most le kell adnod az órákat, és ott hagyod nála majd a hangszeredet is. Pénteken itt lesz még az egész nap, hogy átgondoljuk, mire lehet szükséged. Nem maradt túl sok pénzem, de ha valami még nagyon kell, akkor azt megvesszük.
- Hova megyünk? - Abban biztos voltam, hogy nem kellemes helyre. Mert ha úgy lett volna, nem így mondja.

Ezt már korábban is el kellett fogadnom, hogy míg sokan gyönyörű helyeket látogattak meg nyaranként, addig nekem nem maradt más, mint a szobám, a kert, a könyvek, a tánc és a fuvola. A ház mögött a földek, a földek mögött az erdő, és az erdő mögött a folyó. Eddig terjedt a világom, és anyukámé is. De úgy tűnik, innentől kezdve már ennyi sem lesz.
- Csak te, drága virág szálam. Én itt maradok, de neked el kell menned innen.

Elbágyadva álltam ott, és éreztem az ismeretlen hideg és hátborzongató érintését a vállamon, ahogy hátulról, alattomosan közelít meg és elragad. Elragad az eddigi életemből, és az a kicsi is, ami nekem eddig jutott, most még az is eltűnik.

Kihajít az élet abból, ahol eddig éltem, mintha csak a lepedőre hullott morzsa darabka lennék, ami az első kirázáskor az ismeretlenségbe lerepül, ahogy bevetik az ágyat. És aki bevetette azt az ágyat, az nyugodtan fekszik majd benne tovább, alulról a matrac kényelmében, felülről a takaró puhaságában, és soha észre nem fogja venni, hogy egy életet hajított ki, egyetlen, apró mozdulattal.

Anya folytatta a beszédet, de engem én egyre jobban az elájulás határára kerültem. Sokkot kaptam, ahogy hallottam a korábbi szavait, és aligha maradt bennem bármi képesség arra, hogy még ennél többet is értelemmel meghallgassak.

Néztem rá, mint amikor az iskolában filmet vetítenek, és nekem muszáj úgy tennem, mintha érdekelne, mi zajlik a képernyőn. Bár itt nem arról volt szó, hogy nem ragadta meg a figyelmemet, amit mondott, hanem arról, hogy hallani se akartam, amit mond.

Szeretem anyukámat, talán ő az egyetlen barátom a világon. De a szavait nem bírtam elviselni, már úgy éreztem, vérzik a fülem, ahogy hallgatom őt.

Elmondta, hogy nem vagyok teljesen rokontalan. Van egy nagynéném, aki három országgal arrébb él, fenn, a hegyekben. Úgy mondta, hogy három országgal arrébb, mintha csak három kis faluról beszélnénk, ami legrosszabb esetben is két óra gyaloglásról van egymásra. Holott mindketten tudtuk, hogy ez nem ezt jelenti, hogy teszek egy kis kirándulást a szomszéd faluba, és ha bármi van, akár egy-egy délutánra is vissza tudok ide jönni.
Tudtuk, hogy ez azt jelenti, hogy elmegyek, és…

Talán soha nem térek majd haza. Legalábbis most így éreztem, hogy ha egyszer a csomagjaimmal a kezemben kilépek innen, minden ajtó bezárul mögöttem, és minden, amit eddig otthonomnak tekinthettem, az itt véget ér. Örökre kitagad ez a hely, nevemet, mint a múlt egy szégyenfoltját igyekszik majd lemosni magáról, mint gyilkosság után a falra fröccsent vért.

Nem beszélem a nyelvet, nem csak, hogy annak az országnak a nyelvét nem, ahova megyek, hanem azokét sem, ahol át kell kelnem. Nem ismerem az utat, mert azt se tudom, hogy hova megyek. Sose jártam ott, és sose láttam ezt a nevezetes rokont, akihez indulok.
- Sajnálom, Irena, teljes szívemből, hogy ennél többet nem tehetek érted. A vonatjegyeket már megvettem neked. - mondta, és előhúzta a válltáskájából, amivel dolgozni járt. Mintha csak merő gonoszságot húzott volna elő belőle, fehér papírra nyomtatott átkokat, amelyek az elkerülhetetlen végzetet vetítik előre, mert nekem, ennyi idősen nincsen erőm, hogy a rám kivetett átkot bármilyen módon megtörhessem. Tehetetlenül nézem végig, ahogy rám köszönt az elkerülhetetlen, tudom, mi fog történni, és semmit nem tudok tenni ellene.

Nem sokkal később a szobámba vonultam. Befeküdtem az ágyamba, ami hidegnek tűnt. Ekkor vettem észre, hogy annyira megviselt, amit hallottam, hogy még a víz is levert tőle. Hátamon a pólóm csupa víz, mintha csak 5 tánc órát mozogtam volna végig egymás után.

Szerettem volna kibújni a bőrömből, elmenekülni valahova, hogy ne kelljen itt legyek. A világ olyan veszélyesnek és kiismerhetetlennek tűnt, és már az sem tudott izgalomba hozni, hogy mennyi új dolgot fogok látni, ehetek új ételeket és hallhatok embereket más nyelven beszélni.

Mikor a messzi tájakra menésen gondolkodtam, nem erre vágytam. Nem egyedül akartam neki vágni, kényszerből. Anyával gondoltam, vagy ha később más helyre járnék gimnáziumba, akkor ott szerzett barátaimmal mondjuk. Úgy gondoltam, hogy mindez örömet fog okozni, és nem egy megpróbáltatás lesz, és azt meg végképp nem kívántam magamnak, hogy ezzel a kihívással egyedül kelljen szembe néznem, minden segítség és támasz nélkül.

Az sem tudott felvidítani, hogy kiderült, van élő rokonom. Ki tudja, milyen ember lesz ez, és úgy szeretni, mint anya, sose fog! Aztán lehet, egy napon, úgy ahogy ma, majd ő is csak úgy kipenderít otthonról, elküld, olyan messzire magától, hogy még azt is elfogom felejteni, hogy a hegyek nem csak a mesékben léteznek. Mert most bizony olyan messzire küld el anya, hogy nem is tudom, álomképnek fogom-e tekinteni, vagy tudni fogom, hogy valódi emlékem, ahogy biciklizek a földeken és ahogy a lábamat a folyó vize simogatja?

Mert ami el kezdődik most, az egy új élet, annak minden borzongató hátrányával együtt. És lehet, el is fogom felejteni, hogy én azelőtt is voltam valaki, mert olyan távolinak fog tűnni, mintha csak egy könyvben olvasott életről lenne szó, valami olyanról, ami nem is velem történt meg.

Itt is kellemetlen jövevényként tekintenek rám sokan, hát még ha beállítok egy másik országba! Egyik helyen lekerül a nevem a szégyenfalról, a másikon pedig majd felkerül, ahogy idegenként tekintenek rám a felnőttek magasból lenéző szempárjai. „Az a fura kis valaki”, mintha engem nem is ember szült volna.

És mi a garancia arra, hogy ott engem szeretni fognak, már ami a többi gyereket illeti? Hogy ott jobban el fognak fogadni majd, mint itt? Hogy ott lesznek igazi barátaim? Talán nem is álmodok ilyen távolit, ha már egy barátot találnék, vele már elégedett lehetnék.

Mi lesz velem? Tettem fel magamnak az utolsó kérdést, mielőtt az érzelmi megrázkódtatástól kifáradtan elragadott az álom.

Az alvás a természet sajátos megoldása, hogy az embert a sorsából, még ha csak néhány órára is, de kiemelje. Menekülési útvonal, egy másik világba. Csakhogy ez a csel benne, mert menekülni sose lehet úgy, hogy annak ne kelljen megfizetni az árát, és a sorson túl, ebben a másik világban: ki tudja, mi várakozik rád? Ki tudja, megváltással, vagy az ember a legmélyebb félelmével találja-e szemben magát?

Én álmomban az előszobánkban lévő kis szekrény előtt álltam, amiben a cipőket tartottuk. Valami beesett mögé, az álmomból nem derült ki, hogy micsoda. Elhúztam a fal mellől, hogy beférjen a karom mögé, és kitudjam emelni azt az akármit, ami most a szekrény árnyékában raboskodott. Az ujjaimat a szekrény sarkára tettem, és elkezdtem arrébb húzni. Még fel sem emeltem a szekrényről a kezemet, mikor egy hatalmas pók szaladt fel a szekrény hátoldalán, én elkaptam a kezemet, amilyen gyorsan csak tudtam, de már késő volt. Az ujjaimba kapaszkodott a lábaival, én pedig tehetetlenül és ijedten a kezemet az arcom felé fordítottam, és láttam, ahogy a tenyerembe érve a pók a bőrömbe olvadva egész egyszerűen felszívódik, mintha csak homokba süllyedt volna, és nyomtalanul eltűnt.

Fájni nem fájt egyáltalán, nem is éreztem a tenyeremen a helyet, ahol a pók eggyé vált velem. De a rettegést éreztem magamban, a félelmet, hogy ha valami így eggyé tud válni velem, csak úgy, akkor lehet, én sem vagyok különb annál a lénynél, mint ami belém olvadt?

A lidérc nyomás itt még nem ért véget. Az álomból nem derült ki, hogy most akkor végül is az elmém gonosz kis játékában pók vagyok-e természetem szerint, vagy sem, de a következő jelenetben, akár egy pók, amit kergetnek, futottam a vadászom elől.

Gyér zöld mező vett körül, nyomokban nyíló kis növénycsomókkal, és messze, a távolban erdő határolta a tájat. Futottam, láttam magamat kívülről, ahogy lihegve szedem a lábaimat, és hiába csak nézőként figyeltem az eseményeket, mégis éreztem a rettegést, ami az álmom főszereplőjét körüllengte. Az életéért futott, egy ilyen tájon, ahol sehova sem lehet elbújni, és ahol még a fű zöldje is rettegés árnyalatú.

A nyomomban járó lény tört fehér volt, szájából bűz áramlott, keze érdes volt, mintha csak megkeményedett volna a bőr rajta a fáktól, amiket kicsavart, mert útjában álltak. Léptei alatt döngött a föld, és ahol ő megjelent, ott még a madarak sem mertek elrepülni, a bogarak is minél messzebb elrepültek, és a hangyák a földbe húzódtak.

Én ott futottam ezelőtt a troll előtt, akinek léptei olyan hosszúak voltak, hogy nem volt szüksége arra, hogy utánam fusson, csak lépkedett. Azt kívántam, bárcsak lenne bármi, ahova elbújhatok, akármi. Mert ez a troll vak mindenre, ami nem emberhúsra emlékezteti, ha akár egy fenyőfának tudnám álcázni magam, már sosem találna rám.

Annyira erősen kívántam, hogy valahova elbújhassak, hogy a semmiből ott termett mellettem egy fiókos szekrény, amely négy, egymás alatt lévő, hosszúkás fiókot tartalmazott.

Kihúztam a legfelsőt, és bebújtam. Egy fehérneműs szekrény volt, és én ott lapultam a szekrényben a zoknik és bugyik rengetegében, amik a legkülönbözőbb színekben virultak, amiket a rettegés nem homályosított el egyetlen pillanatra sem.

A fiókban azonban nem egyedül voltam. A troll elment a szekrény mellett, mintha csak a táj legtermészetesebb elemével találkozott volna. A fiókban egy öreg ruhamoly mászott mellém, olyan kimértséggel és méltósággal, mintha csak egyenesen a fiók királya lenne személyesen.
- Hegyi troll. - mondta, szavai akár egy mindentudó bölcsé. - Veszélyes lények! A hegyek takarásában megbújva csak a megfelelő időre várnak, hogy áldozataikat ejthessék. Idelent minden irtózik és menekül tőlük. De ők ott fenn, nem vadásznak. Ott fent, a hegycsúcsok között, még mindig ők a legkevésbé veszélyes lény, akivel szerencsétlenségében az ember összefuthat!” mondta, majd a hangja elhalványult, engem pedig időn és téren átutaztatva kiragadott az álmomból a valóság, hogy ébrenlétet költöztessen a szemembe.

Éreztem, ahogy minden porcikámat átjárja a félelem, ahogy az izmaim közé bújva akadályozza a mozgásomat, éget és mar belülről. Végül felültem. A redőny nyílásain keresztül látszódott, ahogy már hajnalodott. Nem láttam sok esélyét, hogy vissza tudjak aludni, és úgy éreztem, a legjobban még mindig úgy tudom megvédeni magam, ha ébren vagyok.

Az álom fojtogató légköre nem tűnt el ébredésem után sem, ahogy halkan ruhát vettem ki a szekrényből, felöltöztem, és a biciklimért mentem. A hegyi troll, amivel álmomban találkoztam, sokkal félelmetesebb volt, mint a pók, ahogy a tenyerembe mászott, pedig az sem volt éppen barátságosnak mondható. A legfélelmetesebb talán mindezeken túl az volt, amit a moly mondott: a hegyekben ennél sokkal félelmetesebb lények élnek. És ha már egyszer ott leszek, nem lesz menekvés.

Kiindultam a folyó partjára, olyan puha léptekkel, amennyire csak lehet, hogy anyát fel ne ébresszem. Nem tűnök el, nem szaladok el a sorsom elől, de mégis, még egy utolsó erőt adó emlékre szükségem van, mielőtt elhagyom ezt a vidéket.

Igen, ezért indultam el, hogy erőt gyűjtsek ahhoz, ami vár rám. Az úton, a földeken áthaladva igyekeztem magamat nyugtatni azzal, hogy az álom az csak egy álom. Délibáb, és ki tudja, hogy amit mutat, annak van-e bármi köze a valósághoz? Trollok csak a mesékben vannak, és az hogy nekem megjelent egy, az még egyáltalán nem biztos, hogy előre vetíti, ami rám vár.

A trollok csak kitalációk, mikor a hegyi emberek a rossz füvet rágták el, ilyen képződményeket láttak elsuhanni, ahogy a hatalmas felhő rétegek a hegyoldalakban időzve elhomályosították a látóterüket, és szürke rétegbe vonva a világot havat eresztettek magukból a tájra. Ahogy a szél megkavarta a frissen leeső hópelyheket, mintha csak az asztalon heverő porcukor halomba fújnánk egyet, mindenféle képződményt láttak életre kelni, olyat, ami soha nem is volt ott.

És a hóvihar elmúltával nem maradt más, mint a napsütésben rikító fehéren csillogó, jéghideg hóréteg, és a mesebeli lények, amiket addig látni véltek, mind nyomtalanul eltűntek.
Vagy legalábbis, én így gondolom. Ez az egyetlen logikus magyarázat rá.

Hogy fognak nekem hiányozni ezek a fák, ez a földút, ahogy a folyó illata az erdőben utat tör magának, és mindig magához hívogat.

Az erdőben annak ellenére is egészen sötét volt, hogy már a nap első sugarai bevilágították a világot, de a fák alatti úton épp csak az orromig láttam el. A természet nagy része még aludt, és néha egy-egy madár csicsergése törte meg a csendet, amin én és a fák osztoztunk.