A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Matt Haig: How to Stop Time

Canongate Books Ltd, Edinburgh, 2017

Fordította: Kőszeghy Anna

Borítóterv © Peter Adlington

Tördelte: Kühne Andrea

Korrektor: Nógrády Péter

Copyright © Matt Haig, 2017

Copyright licensed by Canongate Books Ltd.

arranged with Andrew Nurnberg Associates International Limited

All rights reserved.

Hungarian translation © Kőszeghy Anna, 2018

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2018

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-675-0

Kiadja a Gabo Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Roboz Gábor

Andreának

Gyakran eltöprengek azon, amit Hendrich bő egy évszázaddal ezelőtt, New York-i lakásán mondott.

– Az első szabály, hogy nem lehetsz szerelmes – figyelmeztetett. – Van több is, de ez a legfőbb. Nem lobbanhat fel benned a szerelem lángja, nem élhetsz szerelemben, és nem is ábrándozhatsz szerelemről! Ha ezeket betartod, a legfontosabbakat már meg is tetted.

Keresztülnéztem szivarja kanyargó füstjén, túl a Central Parkon, ahol a fák gyökerestül kiforgatva hevertek szerteszét a hurrikán után.

– Kétlem, hogy valaha is szerelmes lennék megint.

Hendrich a maga ördögi módján elmosolyodott.

– Jól van. Az ételt, a zenét, a pezsgőt és az októberben annyira értékes napos délutánokat természetesen szabad szeretni. Szeretheted a vízesés látványát és az antik könyvek aromáját, de embereket nem. Megértetted? Ne kötődj emberekhez, és próbálj a lehető legkevesebb érzelemmel viseltetni azok iránt, akikkel a sors összehoz. Különben szép lassan elveszíted az eszed…

ELSŐ
RÉSZ

Élet a kérészek között

Öreg vagyok. A legjobb, ha mindjárt így kezdem. Hiszen ez a legkevésbé hihető. Ha látnál, azt hinnéd, nagyjából negyven felé járok, de hatalmasat tévednél.

Öreg vagyok, akár egy fa, egy sellőkagyló vagy egy reneszánsz festmény. Pontosítok: több mint négyszáz évvel ezelőtt, 1581. március 3-án láttam meg a napvilágot szüleim hálószobájában, egy kis francia kastély – akkori otthonom – második emeletén.

Állítólag az évszakhoz képest szép idő volt, olyannyira, hogy anyám megkérte a bábát, tárja ki az ablakot.

– Isten rád mosolygott – köszöntött anyám. Bár szerintem magában hozzátette: ha ugyan létezik. Mosolya azóta elkomorult.

Ő már régóta halott. Én viszont élek.

Merthogy van egy ilyen állapotom.

Régen jó sokáig betegségnek véltem, de nem ez rá a megfelelő kifejezés. A betegség rosszullétet, halódást sugall. Ezért mondom, hogy inkább állapot. Ritka ugyan, de nem egyedi. Csak az ismeri, akinek van. Nem szerepel hivatalos orvosi feljegyzésekben. Még hivatalos neve sincs. Az első orvosi szaktekintély, aki az 1890-es években leírta, anagériának nevezte, ám ez – később világossá váló okokból – sosem került be a köztudatba.

Az állapot pubertáskor környékére alakul ki. Ezután valójában nem sok minden történik. Az illetőnek kezdetben fel sem tűnik a saját állapota. Elvégre az ember mindennap ugyanazt az arcot látja a tükörben. Napról napra, hétről hétre, hónapról hónapra még nem változunk látványosan.

Ám ahogy telik-múlik az idő, és jönnek-mennek a születésnapok és egyéb évfordulók, másoknak kezd feltűnni, hogy nem öregszel.

Valójában nem állunk meg a fejlődésben. Ugyanúgy öregszünk. Csupán lassabban. Az öregedés tempója anagériásoknál is eltérő, de általában 1:15 arányú. Néha tizenhárom-tizennégy évente egy év, amely az én esetemben a tizenöthöz közelít.

Mi sem vagyunk tehát halhatatlanok. Elménk és testünk nem változatlan. Csak az a helyzet, hogy öregedésünk különféle folyamatai – a molekuláris degeneráció, a szöveteket alkotó sejtek kapcsolódásai, a sejt- és molekuláris szinten végbemenő mutációk (köztük elsősorban a DNS-é) – tudományunk örökké fejlődő, legutóbbi kutatásai szerint más tempóban zajlanak.

Az én hajam is őszülni fog. Lehet, hogy egyszer majd kopasz leszek. Valószínű a csontritkulás és a hallásvesztés is. Látásom a korral járó öregszeműség okán szintén romolhat. Csökkenni fog az izomtömegem és kevésbé leszek hajlékony.

Az anagéria sajátossága, hogy az átlagosnál erősebb immunrendszerrel rendelkezünk, amely megvéd a legtöbb (bár nem minden) vírusos és bakteriális fertőzéstől. Ám ez is gyengül a végén. Nem akarnék senkit tudományos magyarázatokkal untatni, csak annyit mondok, hogy csontvelőnk több hemopoetikus – fehérvérsejteket létrehozó – őssejtet termel életünk delén, ugyanakkor fontos tudni, hogy sérülésektől, helytelen táplálkozástól nem óv meg, és nem is tart örökké.

Úgyhogy ne hidd, hogy szexi vámpír vagyok, aki örökké megragadt élete delén! Bár azt kell mondjam, néha én is örökkévalóságnak érzem az időt, hiszen kinézetem alapján csak egy évtized telt el Napóleon halála és az első ember holdra lépése között.

Az egyik ok, amiért mások nem tudnak rólunk, az, hogy a legtöbben el sem hinnék mindezt.

Az emberi lények ugyanis egyszerűen kizárják, ami nem illeszkedik a világképükbe. Úgyhogy nyugodtan mondogathatnád, hogy négyszázharminckilenc éves vagy, a reakció általában az lenne: Megőrültél? Vagy éppenséggel: halál.

A másik ok, amiért nem tudnak rólunk, hogy védelem alatt állunk. Véd minket egy szervezet. Aki mégis tudomást szerez a titkunkról, és elhiszi, annak amúgy is rövidke élete tovább rövidül. Így hát nem csupán a közönséges emberek részéről fenyeget veszély.

Hanem belülről is.

Srí Lanka, három héttel ezelőtt

Csandrika Szeneviratne az árnyékban hevert egy fa tövében, körülbelül száz méterrel a templom mögött. Hangyák lepték el ráncos arcát, szeme csukva volt. Levélzörgésre lettem figyelmes. Egy majmot pillantottam meg, aki szemrehányóan sandított le rám.

A tuk-tuk sofőrjét arra kértem, vigyen a templomhoz majomnézőbe. Elmagyarázta, hogy a majdnem csupasz arcú, vörösesbarnás majom az úgynevezett ceyloni makákó.

– Nagyon veszélyeztetett faj – tette hozzá. – Már kevés példány akad. Ez az élőhelyük.

A majom eltűnt a lombkoronában.

Megfogtam a nő kezét. Kihűlt. Gondolom, egy teljes napja lehetett itt, és senki sem talált rá. Szorongattam a kezét, és azon kaptam magam, hogy bőgök. Nem ismertem érzelmeim pontos okát. Eluralkodott rajtam a megbánás, a megkönnyebbülés, a gyász és a rettegés. Elkeserített, hogy Csandrika nem felelhet többé a kérdéseimre. Ezenközben megnyugtatott a tudat, hogy nem kellett megölnöm. Hiszen mindenképp meg kellett volna halnia.

Aztán a megkönnyebbülés átcsapott egy másik érzelembe. Talán a rám nehezedő nyomás, a tűző nap vagy a reggelire evett tojás miatt, mindenesetre öklendezni kezdtem. Abban a pillanatban lett világos számomra, hogy képtelen vagyok ezt tovább csinálni.

A templomban nem volt telefon, úgyhogy várnom kellett addig, amíg visszaértem Galle ódon erődvárosában található szállodai szobámba, ahol izzadságtól csatakosan bekucorodtam a moszkitóháló védelmébe, fejcsóválva néztem az érthetetlenül lassú mennyezeti ventilátort, és felhívtam Hendrichet.

– Teljesítetted a megbízatást? – tudakolta.

– Igen – feleltem, hiszen félig így volt. A vége az lett, amit kért. – Meghalt. – Aztán föltettem a kérdést, mint mindig. – És te megtaláltad őt?

– Nem – mondta, mint mindig. – Még nem találtuk meg.

Még. A szó, amely évtizedekre csapdába ejt. Ám ezúttal elárasztott egy újfajta magabiztosság.

– Hendrich, akkor arra kérlek, innentől hadd legyen közönséges életem! Nem akarom ezt csinálni többé.

Mire elgyötörten felsóhajtott:

– Találkozzunk! Rég láttuk egymást.

Los Angeles, két héttel ezelőtt

Hendrich visszatért Los Angelesbe, ahol utoljára az 1920-as években lakott, ezért kellően biztonságosnak ítélte, mert már senki sem élt, aki emlékezhetett volna rá. Brentwoodban volt egy nagy háza, amely egyúttal az Albatrosz Társaság főhadiszállásául is szolgált. Brentwood tökéletesen illett hozzá. Muskátliillatú vidék, ahol magas kerítések és sövények mögé rejtett, hatalmas házak sorakoztak, az utcákon egy gyalogos sem volt, és minden tökéletesnek, már-már sterilen tökéletesnek tűnt, a fákat is beleértve.

Kissé elcsodálkoztam, amikor megpillantottam őt egy óriási úszómedence mellett egy napozóágyon, laptoppal az ölében. Legtöbbször ugyanúgy nézett ki, de ezúttal nem tudtam nem észrevenni a változást. Fiatalodott. Persze, öreg volt és reumás, de jobban festett, mint egy évszázada.

– Szia, Hendrich! Jól nézel ki.

Bólintott, mintha meg sem lepődne.

– Botox. Ja, és homlokplasztika.

Nem viccelt. Ebben az életében ugyanis nyugdíjas plasztikai sebészt alakított. A háttérsztori szerint a visszavonulása után Miamiból Los Angelesbe költözött. Így ügyesen megindokolta, miért nincsenek a városban volt kliensei. Az itteni neve Harry Silverman volt. („Silverman, hát nem gyönyörű? Mint egy vén szuperhős! Tulajdonképpen az is vagyok.”)

A másik napozóágyra telepedtem. Rosella, a szobalány rögtön ott termett két naplementeszínű turmixszal. Tekintetem Hendrich kezére tévedt. Öregnek látszott. Májfoltos, szottyadt, indigószín erek. Az arc hazudik, de a kéz nem.

– Homoktövis. Őrület. Jó szar íze van. Kóstold meg!

Hendrichben az volt a döbbenetes, hogy mindig lépést tartott a korral. Egész élete folyamán, azt hiszem. Az 1890-es évek előtt bizonyosan. Évszázadokkal korábban, amikor tulipánokkal kereskedett, valószínűleg ugyanígy tett. Különös. Vénebb volt mindannyiunknál, de mindig haladt a korral.

– Az a helyzet – magyarázta –, Kaliforniában csak úgy nézhetsz ki öregnek, ha fiatalabbnak akarsz tűnni. Ha negyven felett ráncos a homlokod, az emberek gyanakodni kezdenek.

Aztán elmesélte, hogy pár évet Santa Barbarában töltött, de megcsömörlött.

– Santa Barbara kellemes. Paradicsom, némi autóforgalommal megspékelve. De a paradicsomban nem történik semmi. Volt egy kéglim a hegyekben. Minden este helyi borokat szürcsölgettem. Kezdtem beleőrülni. Pánikrohamok törtek rám. Több mint hét évszázadot átéltem pánikrohamok nélkül. Tanúja voltam háborúknak, forradalmaknak, bizony, erre idejövök Santa Barbarába egy villába, reggel felpattan a szemem, a szívem meg dübörög, mintha ki akarna törni a mellkasomból. Los Angeles más tészta. Én mondom neked, Los Angeles azonnal megnyugtatott…

– Megnyugtatott… az jó érzés lehet.

Egy ideig fürkésző tekintettel végigmért, mintha valami műalkotás lennék, rejtett többletjelentéssel.

– Mi a baj, Tom? Hiányoztam?

– Olyasmi.

– Mi van veled? Ennyire rossz volt Izland?

Nyolc évig éltem Izlandon Srí Lanka-i küldetésem előtt.

– Magányos volt.

– Azt hittem, a torontói időszak után magányra vágysz. Azt mondtad, valódi magányt emberek közt érzel. Egyébként pedig ilyenek vagyunk mi, Tom: magányosak.

Nagy levegőt vettem, mintha a következő mondatom vízözönt zúdítana ránk.

– Nem akarok többé az lenni. Ki akarok szállni.

Nem rendezett jelenetet. A szeme sem rebbent. Csomós kezére, göcsörtös ujjaira pillantottam.

– Nincs kiút, Tom. Ezt te is tudod. Albatrosz vagy. Nem kérész, hanem albatrosz.

A nevek elég magától értetődők voltak: réges-rég az albatroszról azt hitték, nagyon sokáig él. Valójában körülbelül hatvan évig, sokkal kevesebb ideig, mint mondjuk a grönlandi cápa, amely száz évig, vagy a tudósok által Mingnek nevezett sellőkagyló, amely még a Ming-dinasztia korából, ötszáz évvel ezelőttről származik.

Mi albatroszok vagyunk, röviden: albák. A föld összes többi emberét pedig kérésznek nevezzük a rövid életű vízi rovar után, amelynek egész életciklusa egyetlen nap – az egyik alfajának öt perc. Hendrich sosem utalt másként a többi, közönséges emberre. Én viszont egyre nevetségesebbnek véltem terminológiáját, bár eltanultam tőle.

Albatrosz. Kérész. Badarság!

Kora és esze ellenére Hendrich nagyon éretlen és gyerekes volt. Mint egy vénséges vén gyermek.

Albatársainkkal kapcsolatban igen nyomasztó rájönni arra, hogy nem vagyunk különlegesek. Nem vagyunk szuperhősök. Csupán öregek. És hogy Hendrich esetén sem számít, hány évtizedes vagy évszázados, mert személyiségünknek mindig ugyanazon paramétereivel élünk együtt. Ezen nem változtat sem térbeli, sem időbeli terjedelem. Önmagunk elől nem menekülhetünk.

– Az az igazság, hogy tiszteletlenségnek vélem mindazok után, amit érted tettem.

– Értékelem, amit értem tettél – hebegtem. Mit is? Amit ígért, nem történt meg.

– Felfogod, milyen a modern világ, Tom? Nem olyan, mint régen. Nem elég, ha máshová költözöl, és belekanyarítod a neved az egyházi anyakönyvbe. Tudod, mennyit kellett fizetnem azért, hogy megóvjalak téged és a többieket?

– Pénzt takaríthatsz meg rajtam.

– Világosan megmondtam, hogy ezt nem lehet visszacsinálni…

– Én nem kértem, hogy csináljuk.

Belehörpölt a turmixba, és elfintorodott.

– Olyan ez, mint az élet, nem? Nézd, kölyök…

– Hát, ha valami, az nem vagyok.

– Döntöttél. Te döntöttél úgy, hogy elmész dr. Hutchinsonhoz…

– Sosem döntöttem volna úgy, ha tudom, milyen sors vár rá.

Megkavargatta az italát a szívószállal, majd a mellette lévő kisasztalra helyezte, hogy bevegye a glükozamint az ízületi gyulladásra.

– Akkor kénytelen leszek meggyilkoltatni – kacagott fel, jelezve, hogy viccel. Pedig nem viccelt. Persze hogy nem. – Tárgyalunk, megegyezünk. Megkapod az életet, amit szeretnél, bármilyet, de nyolcévenként, ahogy szoktuk, megbízást kapsz, és a következő személyazonosságod kiválasztása előtt kérni fogok tőled valamit.

Ezt egy csomószor hallottam már. A bármilyen élet sosem lehetett bármilyen. Mindig javasolt néhányat, és azok közül választhattam. Válaszom megint ismerősen csenghetett neki:

– Tudsz róla bármit? – Már ezerszer feltettem a kérdést, de sosem tűnt még ilyen elképesztően reménytelennek, mint most.

Az italára sandított, majd azt felelte:

– Nem.

Észrevettem, hogy gyorsabban vágta rá a választ, mint szokta.

– Hendrich…

– Nem, nem tudok. De jól figyelj! Hihetetlen sebességgel kerülnek elő újabb és újabb személyek. Tavaly hetvenre bukkantunk rá. Emlékszel, mi volt a kezdetek kezdetén? Jó esetben évente öt. Ha még mindig meg akarod találni, ostobaság lenne pont most kilépned.

Ekkor alig hallható csobbanásra lettem figyelmes a medencénél. Fölálltam, odamentem a széléhez, és megpillantottam egy kisegeret, aki rémülten fuldoklott a szűrőnél. Letérdeltem, és kiszedtem. Eliramodott a tökéletesen zöld füvön.

Meggyőzött. Ő is tudta. Élve nem jutok ki. Ha mégis, egyszerűbb, ha maradok. Van benne valami biztonság – mint egyfajta életbiztosítás.

– Bármilyen életet?

– Bármilyen életet.

Lefogadom, hogy önmagából kiindulva azt hitte, luxuskörülményeket fogok kérni. Hogy egy jachtra vágyom az Amalfi-parton vagy penthouse-ra Dubajban. De már alaposan átgondoltam, és tudtam, mit kérek:

– Vissza akarok menni Londonba.

– Londonba? Szinte biztosan nincs ott.

– Tudom. Mégis vissza akarok menni, hogy ismét otthon érezzem magam. Tanár akarok lenni, történelemtanár.

Felkacagott.

– Történelemtanár? Suliban?

– Igen, egy gimnáziumban. Szerintem teljesen korrekt lenne.

Hendrich elmosolyodott, és kissé zavartan pislogott, mintha cápauszony helyett csirkét rendeltem volna.

– Remek. Igen. Nos, akkor már csak egy-két utolsó simítás, és…

Mialatt beszélt, megpillantottam az egeret, aki közben eltűnt az árnyékos sövény alatt, és kiszabadult.

London, napjainkban

London. Új életem legelső hete.

Az Oakfield Gimnázium igazgatói irodájában ülök.

Próbálok átlagosnak tűnni. Egyre nehezebb. Múltam kitörni igyekszik.

Sőt.

Már kitört. A múlt mindig itt van. A szobában instantkávé-, fertőtlenítőszer- és akrilszőnyegszag terjeng, bár lóg a falon egy Shakespeare-kép is.

Amelyiket mindenütt látni. Kopaszodó, sápadt, semmibe révedő, drogos szemek. Nem sokban hasonlít az igazira.

Figyelmemet ismét az igazgatónőre, Daphne Bellóra irányítom. Narancssárga karikafülbevalója van. Fekete haja kissé őszül. Mosolyog rám. Sóvárogva. Úgy, ahogyan negyvenéves kor alatt senki nem tud mosolyogni. Szomorúság, dac és jókedv sugárzik belőle.

– Régóta vagyok itt.

– Csakugyan? – kérdezek vissza.

Odakintről, a távolból szirénaszó hallatszik, majd elhalkul.

– Különös fogalom az idő, ugye? – kérdezi, és elegáns mozdulattal leteszi kávéval teli papírpoharát a számítógépe mellé.

– De még mennyire! – bólintok.

Rögtön szimpatikus lesz. Az egész interjú az. Jó újra itt lenni Londonban, a Tower Hamlets kerületben. És egy közönséges állásért teperni. Olyan csodás érzés végre… átlagosnak lenni.

– Három évtizede tanítok, és két évtizede vagyok itt. Milyen nyomasztó gondolat! Hogy múlnak az évek! Vén vagyok – sóhajt, és elmosolyodik.

Mindig mulattat, ha ezt kérészek mondják.

– Nem néz ki annyinak – szokás ilyenkor udvariasságból hozzátenni… ezért hozzáteszem.

– Gavallér. Ezért jár egy piros pont! – nevet, és kacagása két oktávval feljebb cseng, mint beszédhangja. Akár egy láthatatlan, egzotikus madár, mondjuk Saint Luciából (ahonnan az apja származott), amely kiröppen az ablakon a szürkeségbe.

– Ó, ha ilyen fiatal lehetnék! – kacag.

– Negyvenegy év nem fiatal – erősködöm, hangsúlyozva a nevetséges számot. Negyvenegy. Ennyi vagyok.

– Jól néz ki.

– Nyaralásból jövök, talán az teszi.

– Valami szép helyről?

– Srí Lankáról. Igen. Szép volt. Teknőcöket etettem a tengerben…

– Teknőcöket?

– Bizony.

Kibámulok az ablakon. Egy nőt pillantok meg, aki egyenruhás tanulók gyűrűjében siet a játszótér felé. Megáll, és feléjük fordul; látni az arcát, miközben beszél. Szemüveges, farmert és a szélben libegő, hosszú kardigánt visel. Haját a füle mögé fésüli. Éppen felnevet azon, amit egy tanítvány mond. Ettől az egész arca felragyog, én pedig megbabonázva bámulom.

– Ah! – szólal meg Daphne, amikor meglátja, mit nézek, és ezzel rettentő zavarba hoz. – Ő Camille, a franciatanár. Nincsen párja. Imádják a gyerekek. Mindig kiviszi őket… Szabad ég alatt tanulnak franciául. Ilyen iskola ez.

– Látom, nagyszerű dolgokat vitt véghez – mondom, és igyekszem visszaterelni a beszélgetést.

– Igyekszem. Mint mindannyian. De van, hogy kudarcra vagyunk ítélve. Ez az egyetlen bökkenő a jelentkezésében leírtakkal. Csodás ajánlásokkal érkezett. Mindnek utánajártam…

Nagy kő esik le a szívemről. Nem azért, mert utánanézett, hanem azért, mert volt, aki felvette a telefont, vagy visszaírt neki.

– …csakhogy ez nem egy suffolki elit gimnázium. Ez London. A Tower Hamlets.

– Ők is gyerekek.

– És milyen nagyszerűek! De ez nagyon más hely. Ők nem szerencsések. Félek, hogy maga eddig burokban élt.

– Meglepődne, ha ismerne.

– Az itteni gyerekek zöme a jelennel is küszködik, nemhogy a múlttal és a történelemmel. Csak az őket körülvevő világ iránt érdeklődnek. Le kell őket foglalni. Maga hogyan elevenítené meg számukra a történelmet?

A válasz pofonegyszerű.

– A történelem nem olyasmi, amit fel kéne eleveníteni. A történelem él. Mi vagyunk a történelem. A történelem nem politikusok, királyok és királynők életrajza. A történelemnek mindenki a része. Minden. A kávé az asztalán. A kapitalizmus, a birodalmak és a rabszolgaság szinte teljes története elmagyarázható a kávé történetén keresztül. Hihetetlen, mennyi vér és szenvedés kellett ahhoz, hogy itt üldögélhessünk, és papírpohárból szürcsölhessük a kávét!

– Remek, már nem is kívánom.

– Elnézést, csupán annyit akarok mondani: a történelem körülvesz minket. Csak rá kell döbbentenünk az embereket. Ezáltal értjük meg, hol élünk.

– Így van.

– A történelem az emberekről szól. A történelmet mindenki szereti.

Daphne kétkedőn fölvonja a szemöldökét, és visszafogottan annyit kérdez:

– Maga biztos ebben?

Óvatosan bólintok.

– Rá kell döbbentenünk őket, hogy minden, amit mondanak, tesznek és látnak, az előttük végbement dolgok miatt válik azzá, amit mondanak, tesznek és látnak. Shakespeare miatt. Az összes előttük élt ember miatt.

Kinézek az ablakon. A másodikon vagyunk, amely csodás kilátást enged még a szürke londoni ködben is. Egy régi, György korabeli épületre látni, amely mellett sokszor elsétáltam már.

– Az ott, az a ház, a sokkéményes, régen bolondokháza volt. Az pedig – és egy másik, kisebb téglaépületre mutatok – a vágóhíd. A csontokból porcelán készült. Ha kétszáz évvel ezelőtt jártunk volna erre, az egyik oldalon a társadalom által őrültnek titulált emberek sikolyát hallottuk volna, a másikon pedig a marhák bőgését…

Mi lett volna, ha…

Keleti irányba, a palatetős házak felé intek.

– Amott pedig, egy Old Ford Road-i pékségben tartották a gyűléseiket Sylvia Pankhurst és a kelet-londoni szüfrazsettek. Az egykori gyufagyártól nem messze hatalmas, aranyszín tábla hirdette: „SZAVAZATI JOGOT A NŐKNEK!”.

Daphne lejegyez valamit.

– Azt olvasom, hangszeren is játszik. Gitáron, zongorán és hegedűn is.

És lanton – de ezt már nem teszem hozzá. És mandolinon, kobzon és furulyán is.

– Így igaz.

– Maga mellett Martin elbújhat.

– Ki az a Martin?

– Az énektanár. Reménytelen. Triangulumon is ügyetlen. Miközben rocksztárnak képzeli magát, szegény.

– Hát, én zenekedvelő vagyok. Szeretek zenélni. De tanítani nehezen tudnám. Mindig is nehezen öntöttem szavakba a zenéről alkotott gondolataimat.

– Nem úgy, mint a történelemről…

– Nem úgy, mint a történelemről.

– És a jelek szerint képben van a tantervet illetően.

– Igen – füllentek szemrebbenés nélkül –, abszolút.

– Ráadásul fiatal.

Megvonom a vállam, és olyan arcot vágok hozzá, amilyet ilyenkor szerintem szokás.

– Én ötvenhat éves vagyok. Higgye el nekem, a negyvenegy fiatal.

Az ötvenhat fiatal.

A nyolcvannyolc fiatal.

A százharminc is fiatal.

– Nos, én egy öreg negyvenegy éves vagyok.

Rám mosolyog. Kattint a tollal. Aztán még egyszer. Egy-egy másodperc. Az első kattintás, a kettő közti szünet, majd a második. Minél tovább élsz, annál nehezebb megragadni a pillanatot, minden egyes betoppanó pillanatot. Nem a múltban vagy a jövőben élni, hanem ténylegesen itt lenni.

„Az örökkévalóság jelenekből font szövet” – írta Emily Dickinson. De hogyan lakjuk be a jelent, amelyben vagyunk? Hogyan akadályozzuk meg, hogy a többi jelen kísértete beszivárogjon? Azaz: hogyan élünk?

Elkalandozom.

Gyakran megtörténik mostanság. Hallottam már róla más albáktól. Amikor eléred életed delét, elárasztanak a gondolatok. Felgyűlnek az emlékek. Sűrűsödnek a fejfájások. Ma annyira nem rossz, csak tompán sajog.

Igyekszem figyelni. Próbálok ragaszkodni a másik mosthoz, a pár másodperccel ezelőtthöz, amikor még élveztem az interjút. A viszonylagos átlagosság érzetét. Vagy annak illúzióját.

Nem létezik átlagos.

Számomra legalábbis.

Igyekszem figyelni. Daphnéra pillantok, aki most a fejét rázza, és kuncog, de nem árulja el az okát. Valamiért szomorú, döbbenek rá abból, ahogy felcsillan a szeme.

– Nos, Tom, azt kell mondjam, személyesen és írásban is lenyűgözött.

Tom.

Tom Hazard.

Nevem – eredetileg – Estienne Thomas Ambroise Christophe Hazard volt. Így kezdődött. Azóta rengeteg néven neveztek, és rengeteg minden voltam. Ám első Angliába érkezésemkor gyorsan levedlettem a puccosságot, és egyszerűen Tom Hazarddá váltam.

Most, ismét e nevet fölvéve, úgy érzem, visszatértem. Visszhangzik bennem: Tom. Tom. Tom. Tom.

– Minden követelménynek megfelel. De ha nem így lenne, akkor is megkapná az állást.

– Ó, csakugyan? Miért?

Fölvonja a szemöldökét, majd kijelenti:

– Nincs más jelentkező!

Ezen mindketten nevetünk egy kicsit.

Ám nevetésünk hamarabb elhal, mint a kérészek.

Mert Daphne így folytatja:

– A Chapel Streeten lakom, arról tud valamit?

Hát, persze hogy tudok, és kérdése fölráz kábulatomból, akár egy hideg zuhany. Fejfájásom fölerősödik. Akár a sütőben szétrobbanó alma. Nem lett volna szabad visszajönnöm ide. Nem lett volna szabad ezt kérnem Hendrichtől. Eszembe jut Rose, amikor utoljára láttam, azok a hatalmas, esdeklő szemek…

– Chapel Street? Hmm, nem, arról sajnos nem tudok semmit.

– Nem baj – hörpint a kávéba.

Shakespeare képére sandítok. Mintha engem bámulna, mint egy régi barátját. Képe alatt idézet díszeleg: „Tudjuk, mik vagyunk, de nem tudjuk ám, mivé lehetünk.”[1]

– Van magával kapcsolatban egy megérzésem, Tom. Azokra pedig hallgatni kell, nem igaz?

– Azt hiszem – felelem, bár egyedül a megérzésekben nem bíztam soha.

Mosolyog.

Visszamosolygok.

Aztán fölkelek, és elindulok az ajtó felé.

– Szeptemberben találkozunk.

– Ó, szeptember, szeptember! Hamar eljön. Az idő már csak ilyen, tudja. Az öregedés másik jele, hogy felgyorsul az idő.

– Jó is lenne… – suttogom.

Nem hallja, mert hozzáteszi:

–… és a gyerekek.

– Tessék?

– A gyerekektől is felgyorsulni látszik az élet. Három gyerekem van. A legidősebb huszonkettő, tavaly végzett. Tegnap még legózott, ma már megkapta a lakása kulcsát. Huszonkét év egy szempillantás alatt elillan. Magának vannak gyerekei?

Megmarkolom a kilincset. Hiszen ez is egy pillanat. Amelyben ezer másik kel fájdalmasan életre.

– Nem – válaszolom, mert ez egyszerűbb, mint az igazság. – Nincs gyerekem.

A pillanat törtrészéig zavartan néz rám. Talán megjegyzést akart tenni, de végül csak annyit mond:

– A mielőbbi viszontlátásra, Mr. Hazard!

Kilépek a folyosóra, amely még mindig bűzlik a fertőtlenítőszertől, és ahol két kamasz áll a falnak támaszkodva, telefonjába feledkezve, mint egykor a vén papok az imakönyvbe. Mire visszafordulok, Daphne már a számítógépét nézi.

– Igen, a mielőbbi viszontlátásra.

Ahogy kisétálok Daphne Bello irodájából és az iskolából, egyszerre érzem magam a XXI. és a XVII. században.

Másfél kilométert gyalogolok a Chapel Streetig – a járda mellett egy sor fogadóiroda, buszmegálló, beton lámpaoszlop, félbemaradt graffiti –, és szinte beleszédülök a látványba. Az utca túlságosan széles. Mire a Chapel Streetre érek, rádöbbenek arra, amit persze tudtam: az egykori házak már nem állnak, helyettük az 1800-as évek végén felhúzott magas, vöröstéglás épületek sorakoznak, amelyek olyan ridegek, akár keletkezésük kora.

A sarkon, ahol emlékeim szerint egy elhagyatott kis kápolna állt őrbódéval, most KFC van. Vörös fényreklámja nyílt sebként tátong. Lehunyt szemmel sétálok tovább, próbálok ráérezni, hol lehetett a ház az utcában, és huszonvalahány lépés után megtorpanok. Kinyitom a szemem. Családi ház áll előttem, amely köszönőviszonyban sincs azzal, ahová évszázadokkal ezelőtt érkeztem. A jeltelen ajtó modern, kék színű, az ablakok tévétől világos nappaliba engednek betekintést. Odabent videójátékozik valaki. A képernyőn épp felrobban egy földönkívüli.

Fejem lüktet, lábam kis híján összecsuklik. Hátratántorodom, mintha a múlt kiszívná a levegőből az oxigént, vagy felbolygatná a gravitációt. Nekidőlök egy autónak, és bár óvatosan, de beindul a riasztó.

Hangja fájdalmasan sivít fel egészen 1623-ból idáig, én pedig sietős léptekkel távozom a háztól és az utcától, miközben arra gondolok, bárcsak így menekülhetnék el a múlt elől is.

London, 1623

Életemben csupán egyetlenegyszer voltam szerelmes. Azt hiszem, emiatt bizonyos értelemben romantikus alkat vagyok. Bájos elképzelés, hogy csak egy igaz szerelem létezik, és utána senki sem lesz hozzá fogható, ám a valósága kellőképpen rémisztő. Az utána következő magányos évek. Létezni, miután elveszítetted életed értelmét.

Az én életem értelme pedig – egy ideig – Rose volt.

Miután elment, annyi szép emléket beárnyékolt a legutolsó mozzanat. A vég, amely egyúttal iszonyatos kezdet is volt. Az a végzetes nap, amit vele tölthettem. Mert a nap, amikor elindultam a Chapel Streetre meglátogatni, meghatározta az eljövendő évszázadok napjait.

Tehát…

Ott álltam az ajtaja előtt.

Kopogtam. Vártam. Majd ismét kopogtam.

A sarkon álldogáló őr odalépett hozzám.

– Fertőzött ház ez, fiú!

– Igen, tudom.

– Nem mehetsz be, veszélyes.

Magam elé tartottam a kezem.

– Lépj vissza! Az átok engem is sújt. Ne közelíts!

Ez persze nem volt igaz, de hatott. Az őr azonnal hátrálni kezdett.

– Rose! – súgtam be az ajtón. – Én vagyok az, Tom. Most jövök Grace-től, a folyótól. Ő mondta, hogy itt talállak…

Egy idő után meghallottam odabentről a suttogását.

– Tom?

Évek óta nem hallottam a hangját.

– Rose! Nyiss ajtót! Látni akarlak.

– Nem lehet, Tom. Beteg vagyok.

– Tudom. De én nem kapom el.

Egy rakás pestises között megfordultam az elmúlt hónapokban, és egy megfázás nem sok, annyit sem kaptam el.

– Kérlek, Rose, nyisd ki az ajtót!

Így tett.

És ott volt előttem egy nő. Velem majdnem egykorú, és ő ötvenesnek tűnt, én pedig kamasznak.

Bőre pergamen. Arcát sebek borították, olyan volt, akár egy térkép. És alig állt a lábán. Bűntudatom támadt, amiért miattam kecmergett ki az ágyból, de láttam rajta, hogy nagyon örül nekem. Összefüggéstelenül beszélt, míg visszakísértem az ágyba.

– Még mindig olyan fiatal vagy… egy fiatalember… szinte fiú.

– Van egy homlokráncom, nézd!

Arcomra tettem a kezét. Nem látta a ráncot.

– Ne haragudj. Ne haragudj, hogy elküldtelek.

– Helyesen tetted. A puszta létezésem veszélyt jelentett számodra.

Talán nem árt megjegyeznem, ha egyáltalán szükséges: már nem tudom, pontosan így fogalmaztam-e akkor. Valószínűleg nem. Mégis így emlékszem, és ha valamihez hűek maradhatunk, akkor az inkább a valóságról alkotott emlékünk, mint maga a valóság, mivel ezek, bár közel állnak egymáshoz, sosem azonosak.

Abban viszont egészen biztos vagyok, hogy ő szó szerint a következőt mondta:

– Mindenre sötétség telepszik. Iszonytató eksztázis. – Ekkor éreztem át a rémületét. Amely, feltételezem, a szerelem velejárója: a magunkénak érezzük a másik fájdalmát.

Néha delíriumba zuhant, néha felriadt.

A betegség percről percre hatalmasodott el rajta. Ellentétek lettünk. Számomra az élet egy szinte végtelenül távoli pont felé nyújtózott el, míg Rose-nak kis híján ütött az utolsó órája.

A házban sötétség uralkodott. Minden ablak be volt deszkázva. Ahogy ott feküdt átizzadt hálóingében, arca halvány márványszerűnek tetszett, mert bőrét vörös és szürke foltok borították. Nyaka feldagadt tojás nagyságú nyirokcsomóitól. Szörnyű, majdhogynem istenkáromlás volt ennyire eltorzulva látni.

– Semmi baj, Rose. Semmi baj.

Szeme kikerekedett a félelemtől, mintha valami lassan kifelé nyomta volna a koponyájából.

– Csitt, csitt, csitt… Minden rendbe jön…

Mekkora badarság ilyet mondani. Semmi sem jön rendbe.

Halkan felnyögött. Teste megvonaglott.

– Menned kell – suttogta rekedten.

Fölé hajoltam, és megcsókoltam a homlokát.

– Vigyázz…

– Nem lesz bajom. – Valójában ezt sem tudtam biztosan. Sejtettem, de nem tudhattam, hiszen csak negyvenkét éve éltem a földön (és Rose szerint alig több mint tizenhatnak néztem ki). De nem számított. A távollétében töltött évek alatt az élet elvesztette értelmét. Bár 1603 óta nem láttam, még mindig ugyanúgy szerettem, és ez most fájt. Jobban, mint bármely testi fájdalom.

– Boldogok voltunk, ugye, Tom? – Arcán halovány mosoly jelent meg. Eszembe jutott, amikor réges-régen, kedd reggelenként a Zabistálló mellett elballagva cipeltük a vizesvödröket, és belefeledkeztünk a beszélgetésbe. Aztán felsejlett előttem a mosolya és a teste, amikor még élvezettől és nem fájdalomtól reszketett, miközben próbált csendben maradni, nehogy fölébresszük a húgát. Eszembe jutottak hosszú sétáink Bankside-tól visszafelé, amikor kóbor kutyák elől menekülve meghemperegtünk a sárban, és az a gondolat tartotta bennem a lelket, hogy ő vár rám az út végén, és értelmet ad az életemnek.

Azok az idők, azok a séták, az a minden a legegyszerűbb, elemi valósággá vált.

– Igen… Szeretlek, Rose. Annyira szeretlek.

Legszívesebben átöleltem volna, és nyúlpitét és cseresznyét adtam volna neki, hogy jobban legyen. Láttam rajta, hogy annyira szenved, hogy már meg akar halni, és nem tudtam, mi lesz akkor. Nem tudtam, hogy marad egyben a világ.

Volt még valami, amit tudnom kellett. Az annyira áhított választ egy kérdésre.

– Drágám, hol van Marion? – kérdeztem.

Hosszan bámult rám. Felkészültem a legrosszabbra.

– Megszökött…

– Micsoda?

– Olyan volt, mint te.

Kellett pár másodperc, mire felfogtam.

– Nem öregedett?

Halkan folytatta, sóhajok, köhögés és nyöszörgés közepette. Mondtam, hogy nem kell tovább beszélnie, de ő úgy érezte, muszáj.

– Igen. Az embereknek az évek múlásával feltűnt, hogy nem változik. Mondtam, hogy ismét költöznünk kell, ez nagyon nyomasztotta. És betoppant Manning…

– Manning?

– …akkor éjjel elszökött, Tom. Utánarohantam, de eltűnt. Nem jött vissza. Fogalmam sincs, hol lehet, jól van-e. Próbáld megtalálni! Próbáld megóvni! Imádkozz, Tom, légy erős! Meg fogod találni. Nekem jó lesz. Viszontláthatom a testvéreimet…

Sohasem éreztem magam gyengébbnek, de kész voltam bármit megadni neki, még erőm és jövendő boldogságom illúzióját is.

– Erős leszek, Rose.

Lélegzete kis fuvallattá gyengült.

– Úgy lesz.

– Ó, Rose.

Muszáj volt a nevét mondogatnom, neki pedig muszáj volt hallania. Muszáj volt élő valóságként megőriznem.

„Idő a gazda s az sietni int.”[2]

Arra kért, énekeljek neki.

– Bármit, ami a szívedből jön.

– A szívem szomorú.

– Akkor énekelj szomorút.

Hoztam volna a lantot, ám ő csak a hangomat akarta, és kíséret nélküli énekhangomra még Rose előtt sem voltam büszke. De azért elénekeltem:

Az ő mosolya boldog tavaszom,

Sírása téli panaszom…

Lágyan, fájdalmasan elmosolyodott. Úgy éreztem, kirántják alólam a talajt, és azzal együtt akartam eltűnni oda, ahová ő. Nem tudtam, hogyan legyek én, egyedi és különös önmagam – nélküle. Próbáltam, persze. Évekig léteztem nélküle, de csak ennyi voltam. Létező. Szavak nélküli könyv.

– Megkeresem Mariont.

Lehunyta a szemét, mintha végszóként meghallotta volna a mondatot, amit mindig is akart.

Elszürkült, akár a januári ég.

– Szeretlek, Rose.

Figyeltem az ajkát, sápadt, felhólyagzott szájának legenyhébb rezdülését, legkisebb reakcióját, de nem mozdult. Megrémisztett a mozdulatlanság. Csupán a porszemek táncoltak a levegőben.

Könyörögtem Istennek, kértem, esedeztem és egyezkedtem, de ő nem állt velem szóba. Isten rendíthetetlen volt, süket és feledékeny. Rose meghalt, én pedig tovább éltem a feltárult ürességben, egy sötét és feneketlen szakadékban, amelyben évszázadok óta zuhanok lefelé.

London, napjainkban

Még gyenge vagyok. Hasogat a fejem. Sétálok. Talán ez segít eltörölni a Chapel Street-i emlékeket. Elballagok az ellenszerhez. Hackney-be, a Well Lane-re, amelyet most Well Streetnek hívnak. Ahol először laktunk Rose-zal, mielőtt ránk tört a nyomor, az elszakítottság és a pestis. A házikók, az istállók, a csűrök, a tó és a gyümölcsös már a múlté. Tudom, nem egészséges a földdel egyenlővé tett emlékek után kutatva, ismeretlenné vált utcákon csatangolni, de látnom kell őket.

Úgyhogy mentem tovább. Ezek bizonyára Hackney legforgalmasabb utcái. Buszok és vásárolgató emberek mindenfelé. Utam egy telefonbolt, egy zálogház és egy szendvicsbár mellett vezet el. Ekkor pillantom meg az út másik oldalán a helyet, ahol laktunk.

Most egy ablaktalan, vöröstéglás épület, amelyen kék-fehér felirat áll: HACKNEY ÁLLATOTTHON. Elkeserítő, ha lerombolták az életed. Olyannyira, hogy kénytelen vagy egy bankautomata mellett a falnak tántorodni, aztán sűrű bocsánatkérések közepette mentegetőzni a PIN-kódját takargató emberkének, azt magyarázva, hogy eszed ágában sem volt kirabolni, majd állni kétkedő, szúrós tekintetét.

Kilép egy férfi egy staffordshire terrierrel. Ekkor bevillan, mit tehetnék. Hogyan békélhetnék meg egy kicsit a múlttal.

Átmegyek, és belépek az ajtón.

Odabent minden kutya csahol. Egyet kivéve, amelyik csendben kucorog nem rá méretezett kosarában. Fura, szürke szerzet, zafír szemekkel. Az az érzésem támad, hogy derogál neki az efféle hangos nyüszítés, olyan, akár egy farkas a régi időkből. Rögtön megkedvelem.

Mellette érintetlen játéka, egy rikító sárga gumicsont.

– Ő milyen fajta? – érdeklődöm az önkéntestől (aki névkártyája szerint Lou). A lány megvakarja ekcémás kézfejét.

– Akita. Japán. Nagyon ritka. Kicsit a huskyra hasonlít, nem?

– Igen.

Amennyire meg tudom állapítani, ez az a hely. A kennel, benne a csodaszép, szomorkás kutyával – itt volt a szobánk. A hálószobánk.

– Mennyi idős? – kérdem Lou-t.

– Elég öreg. Tizenegy éves. Ezért is nehéz neki otthont találni.

– És miért van itt?

– Egy lakás erkélyén találtak rá, odaláncolva, iszonyatos állapotban. Nézze! – A kutya combján lévő, vörösesbarnás sebre mutat, ahol nem nő szőr. – Cigarettavég.

– Olyan nyomorultul néz.

– Hát, igen.

– Hogy hívják?

– Azt sajnos nem tudjuk. Abrahamnek neveztük el.

– Mert?

– A lakóépület neve, ahol találtuk, Lincoln Tower.

– Aha! Abraham. Illik hozzá.

Abraham föltápászkodik, odajön hozzám, és felnéz rám azzal a világoskék szemével, mintha mondani akarna valamit. Én nem szándékoztam kutyát örökbe fogadni. Nem ezt terveztem mára. Mégis itt vagyok, és kicsúszik a számon:

– Ő az. Őt szeretném hazavinni.

Lou csodálkozva bámul.

– A többit meg sem nézi?

– Nem. – A karján lévő sebet nézem, amely vörös és fájhat, és lelki szemeim előtt megjelenik dr. Hutchinson várószobája azon a hideg téli napon, amikor a többi beteggel együtt rettegve vártam a diagnózist.

London, 1860

Aznap hófúvás volt. Egy viszonylag enyhe és különös időszak után, január utolsó napjaiban erős lehűlésnek lehettünk tanúi. Amióta az eszemet tudom, nem volt Londonban ilyen hideg 1814, a Napóleon-viccek, a pénzügyi botrányok és az utolsó Frost Fair óta, amikor is az árusok a Temze befagyott jegén kínálták portékáikat.

Mint akkor, utcára lépni most is azt jelentette, hogy az ember arca rögtön lefagyott. Szinte érezni lehetett, amint megfagy benne a vér. A Blackfriars Roadra vezető, három kilométeres sétám során jóformán semmit sem láttam. Utamat lámpaoszlopok jelezték – egykor modernnek számító, elegáns, fekete öntöttvas lámpák. A Blackfriars Roadon lévő kórházban praktizált akkoriban dr. Hutchinson, mégpedig a Londoni Nem Fertőző Bőrbetegségeket Gyógyító és Kezelő Bőrklinikán, amely még viktoriánus mércével is hívogató név.

Persze nem volt bőrbetegségem. Nem volt semmilyen gyulladásom vagy kiütésem. A bőrömmel nem volt gond, leszámítva azt az apróságot, hogy kétszázhetvenkilenc évesen évszázadokkal fiatalabbnak tűnt, sőt, az egész testem évszázadokkal fiatalabbnak látszott. Bár az elmémet is harmincévesnek éreztem volna!

Azért kerestem fel dr. Hutchinsont, mert munkássága során felfedezett és kutatni kezdett egy hasonló, ámde az enyémmel teljesen ellentétes állapotot, melyet progériának neveznek. A szó a görög pro előtagból (mely nemcsak azt jelenti, hogy valami előtt, hanem azt is, hogy korai) és a geras utótagból (mely időskort jelent) tevődik össze. Tulajdonképpen korai, idő előtti öregedést takar. A gyermeknél születés után nem sokkal, még tipegőkorban különös tünetek jelentkeznek, amelyek egyre döbbenetesebb formát öltenek. Ezek közé tartoznak az időskorral járó tünetek: hajhullás, ráncos bőr, törékeny csontozat, kitüremkedő vénák, merev ízületek, veseelégtelenség és gyakran a látás elvesztése. Fiatalon meghalnak.

Mindig léteztek efféle szerencsétlen sorsú gyermekek. A betegséget mégsem ismerték el, egészen addig, amíg dr. Hutchinson le nem írta egy hatéves fiú esetét, akinél hajhullás és bőratrófia fordult elő.

Így hát viszonylag optimistán indultam hozzá, hiszen ha valaki, akkor ő segíthet. Mert be kell valljam, mostanában kezdtem összeomlani. Az utóbbi kétszáz évben átfésültem Londont és az ország többi részét Marion után kutatva, és néha azt hittem, őt látom, majd bolondot csináltam magamból. Különösen élénken él bennem az az eset, amikor a Shamblesön kis híján agyonvert egy részeg yorki cipész, aki azt hitte, ki akarok kezdeni a feleségével, amikor a születési idejéről érdeklődtem. Zenéltem, míg megfizettek, majd továbbálltam, és személyazonosságot váltottam, valahányszor gyanakodni kezdtek rám. Sosem gyűjtöttem vagyonokat. Amit kerestem, elherdáltam – lakbérre és sörre.

Keresgélésem alatt sokszor csüggedtem el. Nem csupán egy elveszett embert kerestem, hanem valami mást is, ami elveszett: értelmet, célt. Arra jutottam, az ember azért nem él száz évnél tovább, mert egyszerűen nem alkalmas rá. Lelkileg. Egyszerűen kiüresedünk. Eltűnik az énünk, amely löketet ad. Elunjuk saját elménket vagy az élet ismétlődéseit. Hogy egy idő után nincs olyan mosoly vagy gesztus, amit ne láttunk volna. Nincs olyan változás a világ rendjében, amely ne visszhangja lenne a világrend egy régebbi változásának. Az újság sem újság többé. Már önmagában az „újság” szó komikussá válik. Hiszen minden egy körforgás része a lassan forgó, immár lefelé tartó körvonalon. Türelmed az emberi lények iránt, akik újra és újra és újra ugyanazokat a hibákat vétik, fogyatkozni kezd. Mintha folyton-folyvást ugyanaz az egykor imádott refrénű dal szólna, amelytől most már legszívesebben letépnéd a füledet.

Igen, ez gyakran elég öngyilkos gondolatok születéséhez. Néha nekem is megfordult a fejemben, hogy megvalósítom ilyen jellegű vágyaimat. Rose halála után évekig tévelyegtem gyógyszertárakban, és fontolgattam, hogy arzént veszek be. Nemrég ismét ebbe az állapotba kerültem. Hidakon állok, és a nemlétről álmodozom.

Valószínűleg véghez is viszem, ha nem ígérem meg Rose-nak és anyámnak, amit.

Gyűlöltem az állapotom.

Magányossá tett. És ez az a fajta magány, amely sivatagi szélként söpör végig rajtam. Nemcsak az általam ismert emberek elvesztése, hanem önmagam elvesztése is. Annak elvesztése, aki mellettük voltam.

Merthogy összességében három ember akadt, akit életem során tiszta szívből szerettem: anyám, Rose és Marion. Közülük ketten meghaltak, egyikükről pedig csak valószínűsíthető, hogy él. A szeretet horgonya nélkül elsodródtam. Ki a nyílt tengerre, italba fojtva bánatom Marion megtalálásának lehetőségétől hajtva, remélve, hogy magamra is rátalálok.

Átjutottam a hófúváson. Másnapos voltam. Sok kellett hozzá, de én alapos munkát végeztem. A hó miatt a város csak félig létezett, mintha Monet egyik zavaros London-képében gyalogoltam volna – amelyet hamarosan meg is festett. Senki sem volt az utcán, csak a Christian Mission előtt álltak sorba ételért rongyos, lapos sapkás emberek. Mozdulatlanul, csöndesen, csüggedten és a hidegtől dermedten.

Nagyon valószínű – villant be –, hogy utam hiábavaló. De mi mást tehetnék? Mindenképpen látnom kell dr. Hutchinsont, hiszen ha van valaki a világon, aki tudhat bármit az állapotomról, ő az.

Fogalmam sem volt, bent lesz-e ilyen ítéletidőben.

Érkezésemkor a nővér, Miss Forster azonnal megnyugtatott, hogy dr. Hutchinson mindig bent van.

– Merem állítani, hogy egyetlen munkanapot sem hagyott ki soha – tájékoztatott Miss Forster, ahogyan már sokakat előttem. Olyan fehérnek és tisztának tűnt makulátlan kalapkájával és kötényével, mintha a hó teremtménye lett volna. – Szerencséje van. Londonban mindenki Mr. Hutchinsonnal akar konzultálni. – Végigmért, próbálta kideríteni, miféle bőrbajom lehet.

Felvezetett a harmadik emeletre, ahol megkért, hogy várjak. Az elegánsan berendezett helyiségben drága, vörös bársonyülésű, magas támlás székek, damaszttapéta és egy impozáns falióra díszelgett.

– Még vannak bent nála – magyarázta tiszteletteljesen suttogva, mintha templomban lennénk. – Lehetséges, hogy várnia kell, Mr. Cribbs.

(Egykori plymouthi ivócimborám emlékére Edward Cribbsként mutatkoztam be.)

– A várakozás a specialitásom.

– Rendben van, uram – bólintott kedvesen, és elment. Emlékszem, amint ott ülök az irtózatos kiütésektől és ragyáktól szenvedő emberek gyűrűjében.

– Rémes, nem? – fordultam egy nőhöz, akinek élénklila kiütés borította az arcát. (Mert egyvalami négy évszázad alatt sem változott: a britek mindig ellenállhatatlan vágyat éreznek aziránt, hogy megtörjék a csendet az időjárásról való beszélgetéssel, és valahányszor itt éltem, ez alól én sem voltam kivétel.)

– Ó, csakugyan – bólintott, de nem fejtette ki részletesebben a véleményét.

Végül kinyílt az ajtó, amely mellett várakoztam, és kilépett egy férfi. Jól öltözött dendi, ám arca telis-tele volt kidudorodó sebekkel, és úgy nézett ki, mint egy mikroszkopikus hegyvonulat.

– Jó napot! – köszönt rám széles mosollyal, már amennyire az arca engedte. Láthatóan csodát élt át (vagy annak ígéretét).

A várótermek jellegzetes csöndjében csak az óra ketyegése hallatszott. Végül én következtem.

A rendelőbe lépve legelőször maga dr. Hutchinson vonta magára a figyelmem. Jonathan Hutchinson igen lenyűgöző kinézetű férfi volt. Még a lenyűgöző kinézetű férfiak korában is kiemelkedett társai közül. Magas volt, értelmes, és hosszú szakállú. Különösen ez a szakáll volt csodálatra méltó. Nem volt sem görög filozófusos, sem hajótöröttes, inkább egy alaposan átgondolt koncepció eredményeként egyre keskenyedett és finomodott, majd vékony, fehér fonalban ért véget. Az alja láthatatlanul tűnt a semmibe. Talán a délelőtt során bennem dúló érzelmek hatására éreztem úgy, hogy ez a szakáll voltaképpen a halandó lét metaforája.

– Köszönöm, hogy hajlandó volt fogadni – szaladt ki a számon, de rögtön megbántam. Kétségbeesettnek tűnhettem.

Dr. Hutchinson a zsebórájára pillantott. Többször tett így a találkozásunk alatt. Bár valószínűleg nem izgatta az idő, csak ez volt a szokása. Elég gyakori. Ahogyan manapság az okostelefonra pillant az ember.

Rám nézett, majd fölvett az asztaláról egy levelet, amelyet én írtam neki. Elkezdett felolvasni belőle:

Kedves dr. Hutchinson! – hangja öblös volt és száraz, mint a portói bor. – Nagy csodálója vagyok a műveinek. Rábukkantam a tanulmányára az ön által felfedezett, új betegségről, melynek lefolyása során a szervezet idő előtt kezd öregedni… Én magam is különös állapottól szenvedek, mely természetében hasonló ugyan, mégis – ha lehet ilyet állítani – döbbenetesebb… Úgy vélem, ön az egyetlen férfiú a keresztény világban, aki képes lehet magyarázatot adni rá, és ezáltal lerántani a leplet egy élet rejtélyéről…

Óvatosan összehajtogatta a levelet, és az íróasztalára helyezte. Aztán figyelmesen szemügyre vett.

– Az ön bőre majd kicsattan az egészségtől. Ilyen egy egészséges ember.

– Csakugyan egészséges vagyok. Testben. Egészségesebb, mint a legtöbben.

– Akkor mivel van gondja?

– Mielőtt beszélnék, szeretném, ha biztosítana afelől, hogy nem tudnak majd beazonosítani. Hogy ha tanulmányt ír arról, amit most felfedez, a nevem nem szerepel majd egyetlen szaklapban sem. Ez rendkívül fontos. Biztosít efelől?