Fordította

Szujer Orsolya

A SZERZŐ KIADÓNKNÁL MEGJELENT MŰVEI

Vér és csont

A RETTENET ÁRNYÉKA

A VÉR ÉVSZAKA

A MERÉSZSÉG ÓRÁJA

A Véresküdtek sagája

AZ ISTENEK ÁRNYÉKA

AZ ISTENEK ÉHSÉGE

AZ ISTENEK HARAGJA

John Gwynne: The Fury of the Gods

Book Three of The Bloodsworn Saga

Copyright © 2024 by John Gwynne

First published in the United Kingdom in the English language in 2024 by Orbit, an imprint of Little, Brown Book Group.

Borítófestmény: Marcus Whinney

Első magyar kiadás: Fumax Kft., 2025

Hungarian translation © Fumax Kft., 2025

Szerkesztő: Németh Vladimir

Korrektor: Friedrich Zoltán

Ebook: Hársfai László

Felelős kiadó: a kiadó ügyvezetője

A legkedvezőbb árak, csak nálunk kapható kiadványok,
minden rendeléshez választható ajándék: www.fumax.hu

Facebook-oldalunk: www.facebook.com/fumaxkiado

Minden jog fenntartva.
A jogtulajdonos írásbeli engedélye nélkül tilos ezt a könyvet vagy bármely részletét sokszorosítani vagy bármely formában közzétenni.

ISBN 978 963 470 494 2

A családomnak.

Harriettnek, nincs rá szó, úgy szeretlek,

Caroline-nak, aki olyan nekem, mint a levegő,

Jamesnek, Ednek és Willnek, akikért a szívem dobog.

Megjártuk együtt a poklokat,

a szeretet és a család kötelékei tartottak a felszínen minket.

Segédlet a kiejtéshez

ð: úgy hangzik, mint az angol „th” a „they”-ben, vagyis a Guðvarrt „Guthvarr”-nak kell ejteni

j: a magyar kiejtés szabályai érvényesek

ø: „ő”, vagyis a Røkiát „Rőkiá”-nak kell ejteni

A TÖRTÉNETBEN FELTŰNŐ KARAKTEREK

Az ádáz-had

Agnar Broksson – az ádáz-had vezére, aki Biórr árulását követően halálát lelte Oskutreð hamusíkságán

Elvar Tűz-Ököl – Störr jarl leánya. Véresküvel fogadta, hogy megkeresi Bjarnt, Uspa, a seiðr-boszorkány fiát, és hogy kiszabadítja őt Ilska, a Rettegett és az ő hollóetetőinek fogságából, cserébe pedig Uspa elvezeti az ádáz-hadat a legendás Oskutreð szívébe, ahol az istenek megküzdöttek és meghaltak

Grend – Elvar társa és őrzője. Szintén letette a véresküt, hogy megtalálja Bjarnt

Huld – az ádáz-had legifjabb tagja Elvar után. Svelgarth kemény utcáin nevelkedett

Sighvat, a Hájas – Agnar jobbkeze, veszedelmes harcos, bár jobban érdekli a torkosság, mint a döntések meghozatala. Letette a véresküt, hogy megmenti Bjarnt Ilska hollóetetőitől

Sólín, a Köpködő – az ádáz-had egyik legrégebb óta szolgáló tagja, néhány fogát elvesztette, amikor megtámadta őket egy raj tennúr

Urt, a Mosdatlan – harcos az ádáz-hadban, nevét onnan kapta, hogy nem fűlik a foga a tisztálkodáshoz

Orv, a Settenkedő – az ádáz-had egyetlen íjásza, felderítő és vadász. Nevét lopakodótehetsége nyomán kapta

Uspa – seiðr-boszorkány. Az ádáz-had fogságába esett Iskalt szigetén (férjével, Berakkal és gyermekével, Bjarnnal egyetemben), ahová azért ment, hogy elpusztítsa a Graskinna nevezetű Galdrabokot. Szövetséget köt Agnarral és Elvarral, ami szerint ő elvezeti az ádáz-hadat Oskutreðbe, ha azok esküt tesznek, mindent megtesznek, hogy megmentsék fiát, Bjarnt Ilska, a Rettegett karmai közül. Egyezségüket véresküvel pecsételik meg

A véresküdtek

Æsa – a véresküdtek tagja, aki aggasztóan keveset törődik a fájdalommal és az élettel. Ereiben Fjalla, a hegyi kecske vére csörgedezik

Edel – a véresküdtek főfelderítője és vadásza. Ereiben Hundur, a kopó vére csörgedezik. Öreg, eszes és óvatos. Társa két kopó

Einar Fél-Troll – akkora, mint egy fa, és a véresküdtek legerősebb tagja. Imádja az ételt és jól előadott történeteket. Mindezek mellett berserkir

Glornir Pajzs-Törő – a véresküdtek vezére. Berserkir, akinek a medve-isten vére csörgedezik ereiben. Vol férje és Thorkel bátyja

Gunnar Hajó-Orr – nevét az orráról kapta, ami az arca nagyját elfoglalja, és olyan ívelt, mint egy faragott bestiáé egy drakkar orrán. Ereiben Gröfu, a borz vére csörgedezik

Halja Tömpe-Orr – ereiben Orna, a sas-isten vére csörgedezik. Vali Ló-Lehelet nővére, akivel végzett egy troll a Rota kamrájánál történt csatában

Revna Nyúl-Láb – a csatában mutatott fürgesége miatt hívják Nyúl-Lábnak, ereiben Státa, a menyét vére csörgedezik

Jeges Ingmar– berserkir

Jökul Kalapács-Kéz – kovács és harcos. Ereiben Gröfu, a borz vére csörgedezik

Røkia – Úlfhéðnar, ereiben Ulfrir, a farkas vére csörgedezik. Rá osztották a feladatot, hogy képezze ki Vargot a fegyverforgatás mesterségére

Svik Borzas-Hajú – ereiben Refur, a róka vére csörgedezik. A véresküdtek főskáldja/mesélője. Kifejezetten kedveli a sajtot

Varg Semmi-Esze – valaha Kolskegg, egy tehetős gazdálkodó és földbirtokos rabszolgája. Végzett Kolskegg-gel, amikor az elárulta őt, majd megszökött, hogy megkeresse a húga, Frøya gyilkosait. Csatlakozott a véresküdtekhez, hogy hozzáférjen a seiðr-boszorkányukhoz, Volhoz, és megkérje azt, végezzen el egy akállt, vagyis egy mágikus könyörgést, aminek segítségével Varg szemtanúja lehet húga utolsó pillanatainak, és így megtudhatja, hogyan halt meg. Amióta csatlakozott a véresküdtekhez, megtudta, hogy tisztátalan, egy úlfhéðnar, akinek ereiben Ulfrir vére csörgedezik

Vol – seiðr-boszorkány, Glornir felesége

A hollóetetők és szövetségeseik

Lik-Rifa – sárkány-isten, aki évszázadokon keresztül raboskodott egy ketrecben az Oskutreð, a Kőrisfa gyökerei közt. Mostanra kiszabadul, hála a tisztátalan leszármazottai, a sárkánytól-születettek által véghez vitt, mágikus szertartásnak

Rotta – a patkány-isten. Ulfrir és Orna bebörtönözte és kínozta, amiért részt vett leányuk meggyilkolásában

Biórr – tisztátalan, akinek ereiben Rotta, a patkány vére csörgedezik. Beépült a véresküdtek közé, lemészárolta Agnar Tűz-Öklöt, és elvezette Ilskát az Oskutreðhez, így hát fontos szerepet játszott abban, hogy Lik-Rifa kiszabadult az Oskutreð alatti börtönéből. Mostanra visszatért a hollóetetőkhöz

Brák Troll-Vész – tisztátalan, ereiben Státa, a menyét vére csörgedezik, Drekr csapatának egyik tagja, vadász és csapdász

Drekr – tisztátalan, sárkánytól-született, Ilska és Myrk fivére. Elrabolta Brecát, és lemészárolta Thorkelt

Ilmur – tisztátalan, ereiben a kopó-isten, Hundur vére csörgedezik. Valaha az ádáz-had rabszolgája volt, mostanra azonban Biórr felszabadította, és a hollóetetők tagja lett

Ilska, a Rettegett – a hollóetetők vezére, sárkánytól-született, vagyis az ereiben Lik-Rifa vére csörgedezik. Drekr és Myrk nővére

Kalv – tisztátalan, ereiben Svin, a vadkan vére folyik. Rőt Fain fia és Storolf Had-Fog fivére

Kráka – seiðr-boszorkány, egykoron az ádáz-had rabszolgája, azonban Biórr felszabadította, és mostanra a hollóetetők tagja lett

Myrk Éles-Karom – tisztátalan, sárkánytól-született, ereiben Lik-Rifa vére csörgedezik. Ilska és Drekr húga

Rőt Fain – tisztátalan, az ereiben Svin, a vadkan vére csörgedezik. Kalv és Storolf Had-Fog apja

Storolf Had-Fog – tisztátalan, ereiben Svin, a vadkan vére csörgedezik, Rőt Fain fia és Kalv fivére. Azért nevezik Had-Fognak, mert néhány fogát egyik ellensége pajzsában hagyta, amikor beleharapott abba, és így tépte ki azt ellenfele kezéből

Foghíjas Oleif – tisztátalan, ereiben Hraeg, a keselyű vére csörgedezik. Drekr csapatának egyik tagja, valamint mostanra csatlakozott a hollóetetőkhöz

Bjarn Beraksson – tisztátalan, Uspa és Berak fia. Ilska és a hollóetetők elrabolták

Breca Thorkelsson – tisztátalan, Orka és Thorkel fia. Drekr elrabolta

Harek Asgrimsson – tisztátalan, Asgrim és Idrun fia, akiket lemészárolt Drekr és csapata

Mások

Orka Koponyatörő – Thorkel felesége és Breca anyja. Valaha a véresküdtek Koponyatörő néven ismert vezére. Miután Thorkelt meggyilkolták, a fiát pedig elrabolták, Orka követte északra a nyomait, amelyek végül a Grimholthoz vezették őt, ahol a drengrek, valamit Skalk, a galdurman fogságába esett, ahonnan egy véres csata közepette kiszabadult

Lif Virksson – halász Fellur falujából. Virk fia és Mord fivére. Orka megmentette őt a kivégzéstől, mire Lif elutazott vele északra. Láncra vert fivérét, Mordot meggyilkolta Guðvarr, a drengr

Sæunn – tisztátalan rabszolga, akinek Hundur, a kopó vére csörgedezik az ereiben

Gudleif Arnesson – családjával birtokot épített a Csonthát-hegységtől északra

Helka királynő – Darl és a környező vidék uralkodója. Ambiciózus és könyörtelen nő, akinek célja, hogy egész Vigrið felett uralkodhasson. Van egy fia, Hakon és egy lánya, Estrid

Hakon Helkasson herceg – Helka királynő fia és legidősebb gyermeke

Estrid Helkasdottir hercegnő – Helka királynő leánya

Frek, az Úlfhéðnar – tisztátalan, akinek Ulfrir, a farkas-isten vére folyik az ereiben. Helka királynő rabszolgája és díszőrségének tagja

Skalk, a galdurman – a darli Helka királynő szolgálatában álló galdurmanja. Helka elküldte őt a véresküdtekkel, hogy járjanak utána, mi zajlik birodalmának északi határai mentén. Ellopja Orna karmát, és elragadja Volt, a seiðr-boszorkányt

Sturla – Skalk galdurtanonca

Guðvarr – drengr Fellur falujából, és Störr jarl unokaöccse. Ő vezette az Orkát, Lifet és Mordot üldöző csapatot

Vilja – Darl szajhája, A Halott Drengr lakója

Sigrún jarl – Fellur falujának és a hozzá tartozó megyének jarlja. Belekeveredett Helka királynő politikai törekvéseinek szövevényeibe. Miután Orka lemészárolta a szeretőjét és megsebezte az arcát, a nő után küldi unokaöccsét, Guðvarrt

Yrsa – drengr Darlból, Skalk, a galdurman szolgálatában

Arild – drengr Fellur falujából

Skapti – drengr, a Grimholt kapitánya. Hakon herceg szolgálatában áll, részt vesz Drekr terveinek végrehajtásában és az elrabolt gyermekek szállításában

Hrolf – drengr a Grimholtnál

Vas-Markú Glunn jarl – jelentéktelen jarl, Helka királynő szövetségese

Svard jarl, a Karmoló – jelentéktelen jarl, Helka királynő szövetségese

Ligai Logur jarl – Liga kikötővárosának uralkodója. A véresküdtek barátja

Svelgarthi Orlyg jarl – Svelgarth városának és a környező megyének jarlja. Öreg és ősz, sok háborút megjárt, Helka királynő ellensége

Iskidani Jaromir herceg – Iskidan hercege, egy Nagy Kirillnek, Iskidan urának számtalan fia közül

Ilia – druzsina Iskidanból

Taras, a bika – vert ember, tisztátalan, kinek ereiben Naut, a bika vére folyik. Iskidani Jaromir herceg rabszolgája

Iva – seiðr-boszorkány, Jaromir herceg rabszolgája

Störr jarl – Snakavik és Vigrið legtöbb nyugati megyéjének ura. Thorun, Elvar és Broðir apja. Messze földön híres a berserkirekből álló őrségéről

Silrið – Störr jarl női galdurmanja

Thorun Störrsson – Störr jarl legidősebb gyermeke

Broðir Störrsson – Störr jarl legifjabb gyermeke

Berak Bjornasson – Tisztátalan, berserkir, akinek ereiben Berser, a medve-isten vére csörgedezik. Uspa, a seiðr-boszorkány férje és Bjarn apja. Agnar és az ádáz-had foglyul ejtette, és rabszolgaként eladta őt Störr jarlnak, hogy tagja legyen az ő híres berserkir őrségének

Gytha – drengr és Störr jarl bajnoka

Syr – Störr jarl drengrje, őr Snakavik kapuinál

Hjalmar, a Béketeremtő – a vad szívű zsoldoscsapat vezére

Hrung – egy óriás feje, amit mágikus módon életre keltett a haldokló Snaka ereje

Njal Olafsson – a Drammur folyó partján álló apró halászfalu jarlja

Terna – Njal Olafsson rabszolgája, eredetileg rabszolga Kolskegg birtokán

Brimil – Darlban élő rabszolga-kereskedő

Rog – A Halott Drengr csaposa

Frøya – Varg húga

Leif Kolskeggson – Kolskegg fia, aki apja halála miatt üldözte Vargot, ám amikor elkapta őt, Glornir és a véresküdtek a védelmükbe vették Vargot, megmentve őt Leif bosszújától

Halál-Szemű Sterkur – harcos és a vörös kezűek nevű zsoldoscsapat vezére

Bestiák

Grok – hatalmas holló

Kló – hatalmas holló

Spert – spertus, egy vaesen, aki esküt tett Orkának és birtokának a védelmére

Vesli – sebesült tennúr, akire Breca talált rá. Esküt tett Brecának és Spertnek

Északi rangok, kifejezések és tárgyak

Akáll – könyörgés, egy mágikus szertartás, amellyel felfedhetők egy halott utolsó pillanatai

Althingi – találkozó, szabad emberek gyűlése

Bálnaút – nyílt tenger

Berserkir – Berser, a medve-isten leszármazottja. Hatalmas erővel bír, és hihetetlen vadságra képes

Blóð svarið – mágikus véreskü

Blót – rituális véráldozat

Brynja – láncing

Byrding – part menti hajó

Drakkar – hosszúhajó

Drengr – magasan képzett, felesküdött harcos

Druzsina – elit lovas katona

Flyting – párharc, ahol a két fél gyakran rímbe szedett sértéseket vág egymás fejéhez

Galdrabok – varázskönyv

Galdurman – kifejezetten rúnamágiával foglalkozó varázsló, férfi és nő is lehet

Graskinna – szürkebőr, lenyúzott bőrre írt varázskönyv

Guðfalla – az istenek bukása

Guðljós – isten-fények

Hangerock – egyfajta ruha

Hird – egy lord házához tartozó harcosok

Hja – egyetértést kifejező felkiáltás

Holmganga – a törvény által elismert párbaj nézeteltérések rendezésére

Hosszúkés – egyélű, gyakran ívelt tetejű, változó méretű kés. Számtalan módon használták, a főzéstől kezdve a borotválkozáson át a csatáig

Jarl – lord, az angol earllel, vagyis gróffal rokon szó

Kapca – a lábat bokától közvetlen a térd alattig fedő ruhadarab

Knarr – kereskedőhajó

Maður-fiú – embergyermek

Niðing – semmi, senki, egy sértés, ami arra utal, hogy a szóban forgó személynek nincs becsülete

Nålbinding – köt vagy sző. A kötés egy korai formája, eme technikával ruhákat készítettek

Raudskinna – vörös-bőr, egy halott isten lenyúzott bőréből készült varázskönyv

Seiðr – bizonyos fajta mágikus hatalom, ami Snakától, és istenek atyjától származik

Seiðr-boszorkány – mágikus hatalommal bíró asszony

Skáld – költő, mesélő, akit gyakran egy jarl vagy lord alkalmaz, hogy megénekelje hősies tetteiket

Skál – jó egészség

Skyr – norvég, joghurtszerű állagú, de annál lágyabb ízű tejtermék

Snekke – kisebbfajta hosszúhajó

Tafl – táblán, faragott figurákkal játszott stratégiai játék

Úlfhéðnar – Ulfrirtól, a farkas-istentől származó személy

Vaesen – Lik-Rifa, a sárkány-isten által teremtett bestiák

Weregild – véradósság

Ronda egy világ lesz,

ringyólkodás kora,

kardok-fejszék kora,

pattannak szét pajzsok,

farkas-kor, vihar-kor,

széthull a világ.{1}

A Völuspá

AMI EDDIG TÖRTÉNT

Orka: Orka férjét, Thorkelt meggyilkolták, fiát, Brecát pedig elrabolták. Az asszony társaival, Liffel és Morddal a Grimholtig, a Vigrið északi részén álló erődig követte Breca nyomait. Itt aztán Orkát foglyul ejti Skalk, a galdurman, azonban a két vaesen, Spert és Vesli segítségével kiszabadul, és szabadjára eresztve a vérében lakozó farkast, mészárlásba kezd.

Orka megtudja, hogy Breca nincs ott, azonban számos más, fogságban tartott, tisztátalan gyermekre – vagyis olyanokra, akiknek az ereiben egy isten vére folyik – lel. A Grimholtnál ismét találkozik a véresküdtekkel, azzal a zsoldoscsapattal, amelyet egykoron ő vezetett Orka Koponyatörő néven. A véresküdtek új vezére, Glornir Pajzs-Törő, Orka meggyilkolt férjének fivére.

A Grimholtban Orka és a véresküdtek megtudják, hogy Lik-Rifa, a sárkány-isten kiszabadult az ősi kőrisfa, az Oskutreð gyökerei alatt húzódó börtönéből.

Glornir éppen Skalkot, a darli galdurmant üldözi, mivel az elrabolta Glornir feleségét, a seiðr-boszorkány Volt. Megkéri Orkát, hogy tartson vele, azonban az asszony visszautasítja a felkérést, amikor megtudja, hogy Glornir és a véresküdtek a patkány-isten Rotta a közelmúltban felfedezett kamrájánál sárkánytól-születettekkel küzdöttek meg. Orka reméli, ezen a helyen nyomra bukkanhat fia hollétét illetően. Glornir mellé ad egy maroknyi véresküdtet, hogy vezessék őt el Rotta kamrájához, majd pedig útjaik elválnak, ahogy mindenki indul a maga küldetésére.

Rotta kamrájánál Orka és társai bizonyítékot találnak arra, hogy a közelmúltban gyerekeket tartottak ott fogva.

Amíg a kamránál időznek, megérkezik oda a hollóetetők közé tartozó, sárkánytól-született Myrk, Ilska, a Rettegett és Drekr – aki megölte Orka férjét és elrabolta Brecát – húga, egy kis csapat hollóetetőt vezetve. Myrk felfedezi édesapja holttestét, akivel a véresküdtek közé tartozó Varg Semmi-Esze végzett. Mind Orka, mind Myrk válaszokat akar. Ebből összecsapás kerekedik, mire az Orkát kísérő maroknyi véresküdt az asszony segítségére siet. Együtt legyőzik a hollóetetőket, és foglyul ejtik Myrket.

Myrk beleegyezik, hogy elvezeti Orkát és társait Brecához, ha azok elmondják neki, ki végzett az apjával. Elutaznak Starlba, a Harndal-tó partján fekvő kereskedővárosba, ahol Orka találkozik Elvarral és az ádáz-haddal, valamint Ulfrirral, a rabszolgasorba taszított farkas-istennel. Itt Orka rádöbben, hogy Myrk végig félrevezette őt, mire egyezséget köt Elvarral és az ádáz-haddal. Azok segítenek neki elrendezni Myrk szökését, cserébe azért, hogy Orka elviszi Glornirnak Elvar és az ádáz-had üzenetét, miszerint Elvar fel akarja őket bérelni a sárkány-isten Lik-Rifa elleni küzdelméhez.

Myrk elszökik, Orka pedig a nyomába ered, előbb Nastrandirba, Lik-Rifa csarnokába, majd Svelgarthba követve őt, ahol egy a patkány-isten Rotta parancsnoksága alatt álló, harcosok és vaesenek alkotta sereg éppen az erődvárost ostromolja.

Orka a támadás alatt beoson a táborba, ahol rálel Brecára, majd elszökik onnan vele. Egy csapat dér-pók a nyomukba ered, és sikerül is megmarniuk az asszonyt, a bestiák mérge pedig átjárja a vérét. Orka utolsó erejével a folyóba hajítja Brecát, abban a reményben, hogy az áramlat majd elviszi a fiút oda, ahol társaival tervezett találkozni.

Varg: Varg egy rabszolga, aki megölte gazdáját, Kolskegget, majd megszökött arról a birtokról, amelyen egész életében dolgozott. Tudja, hogy húga, Frøya meghalt – érezte a halálát –, de nem tudja, hogy mi történt vele. Húga egy hajtincsének birtokában olyan seiðr-boszorkány keresésére indult, aki hajlandó elvégezni neki egy akállt, egy olyan bűbájt, ami megmutatja egy személy életének utolsó pillanatait, és így került kapcsolatba a véresküdtek elnevezésű zsoldossereggel. Azok tanoncként maguk közé fogadták, Varg pedig a közelmúltban rájött, hogy tisztátalan, és a farkas-isten Ulfrir vére csörgedezik az ereiben, és hogy a véresküdtek mindegyike is tisztátalan; e titkukat féltve őrzik.

Varg is éppen a Grimholtban tartózkodik, amikor a sors ismét összesodorja a véresküdteket Orkával, majd délre utazik a zsoldossereggel, követve Skalkot, a galdurmant. Magukkal viszik azokat a fogságban tartott tisztátalan gyermekeket is, akiket a Grimholtban találtak.

A Darlba tartó útjuk alatt Varg találkozik egy rabszolganővel, akit még Kolskegg birtokáról ismer, az asszony pedig elmondja neki annak a darli rabszolga-kereskedőnek a nevét, aki megvette a húgát Kolskeggtől: Brimil.

Amint Darlba érnek, a véresküdtek támadást indítanak Skalk galdur-tornya ellen, azonban ekkor azzal szembesülnek, hogy azt addigra már az iskidani Jaromir herceg erői ostromolják. A toronyban sem Vol, sem Skalk nyomára nem bukkannak, úgyhogy továbbindulnak a darli lakomacsarnok felé, ahol megtámadják Helka királynőt, és fogságba ejtik annak fiát, Hakon herceget.

Glornir alkudozni kezd Helka királynővel, mire az beleegyezik, hogy kölcsönad a véresküdteknek egy hosszúhajót, és felfogadja őket, hogy vadásszák le Jaromir herceget, a véresküdtek pedig cserébe biztonságban visszaszolgáltatják neki a fiát, Hakont.

Amíg Darlban vannak, Varg Svik, Einar és Røkia segítségével felkeresi a rabszolga-kereskedő Brimilt. Megtudják, hogy Brimil eladta Frøyát Brák Troll-Vésznek, a Drekr szolgálatában álló vadásznak.

A véresküdtek Ligába hajóznak, ahol megtudják, hogy Jaromir herceg már útnak is indult Iskidanba. A nyomába erednek. Útjuk során a tengeren megtámadja őket két hajóra való nyelvevő, egy förtelmes parazita, amely lassan elfogyasztja gazdatestének nyelvét, és átveszi a hatalmat annak elméje fölött. A véresküdtek legyőzik őket – az egyik hajó legénységét mind lemészárolják, míg a másiknak, amelyik elmenekül, a nyomába erednek. Egy szigetre követik a nyelvevőket, ahol mind a bestiákkal, mind azok királynőjével végeznek. Amíg a szigeten vannak, felfedezik Jaromir herceg pár druzsina-harcosát, akiket korábban fogságba ejtettek, majd megfertőztek a parazitával. Glornir felajánlja nekik, hogy gyors, tiszteletre méltó halálban részesíti őket, ha azok elárulják neki, hogy Jaromir hová is viszi Volt.

Varg és a véresküdtek Iskidanba hajóznak, el Ulaz kikötővárosa mellett, majd végig fel a folyón, végül pedig hátrahagyják hajójukat, a Tengerfarkast, hogy átvágjanak az országon, és utolérjék Jaromirt, ahogy az megérkezik erődjébe, Valdaiba. Itt csata kerekedik, amelynek nyomán Vol felszabadul, Jaromir meghal, a véresküdtek pedig tisztátalan rabszolgákkal teli tömlöcökre bukkannak, a rabok mindegyike Kirill, Iskidan khaganjának gyermeke. Ezenfelül Valdaiban olyan térképekre és tervekre lelnek, amelyek azt sejtetik, hogy Jaromir Vigrið megszállását tervezte.

Elvar: Elvar az ádáz-had nevezetű zsoldossereggel Oskutreðhez utazott. A rabjuk, Uspa, a seiðr-boszorkány egyezséget kötött velük, miszerint ő elvezeti őket eme elképzelhetetlen kincsekkel teli, legendás helyre, az ádáz-had pedig cserébe megkeresi és megmenti Uspa elrabolt fiát Bjarnt Ilskától, a Rettegettől és annak hollóetetőitől. Uspa és az ádáz-had egypár tagja – Agnar, Sighvat, Elvar, Grend és Agnar seiðr-boszorkánya, Kráka – mind letette a blóð-svariðot, eme mágikus véresküt, ezzel egymáshoz fűzve sorsukat.

Amint Oskutreðhez értek, megtámadták őket a hollóetetők, Ilska és az ő sárkánytól-született társai pedig a számtalan elrabolt tisztátalan gyermeket felhasználva egy olyan seiðr-szertartást vitt végbe, amellyel felszabadították a sárkány-isten Lik-Rifát. Agnarral, az ádáz-had vezérével galád módon végzett az áruló Biórr, az a fiatalember, aki időközben Elvar szeretőjévé lett, utóbbi azonban titkon végig tisztátalan volt, és a hollóetetők közé tartozott. Biórr volt az, aki megszervezte Bjarn elrablását.

Lik-Rifa ekkor előtör az Oskutreð mélyéről, és végez kettővel azon három szárnyas nő közül, akik már háromszáz éve őrizték őt, miközben az ádáz-had tehetetlenül nézi, ahogy a sárkány és a hollóetetők távoznak Oskutreðből.

Az ádáz-had a csatát túlélt tagjai nekiállnak annyi kincset összegyűjteni, amennyit csak tudnak, miközben Elvar és azok, akik vele együtt letették a véresküt, azon tanakodnak, hogy most, hogy a fiúcska a sárkány-isten társaságába került, hogyan is fogják beteljesíteni feladatukat, és megmenteni Bjarnt.

Miközben ők kincseket keresnek a csata-síkságon, a szárnyas harcos Skuld magához tér. Egy röpke összecsapást követően Elvarnak sikerül megbéklyóznia az egyik tisztátalanról levett rabszolgagallérral. Skuld beleegyezik, hogy levezeti őket a mélyen a nagy fa alatt húzódó, föld alatti alagutakba, ahol állítása szerint még hatalmasabb kincs vár rájuk.

Odalenn aztán felfedezik Lik-Rifa kamrájának maradványait, és rálelnek arra a seiðr-bűbájokkal teli Galdrabokra, amelyet a sárkány-isten írt. Ebben a könyvben Uspa talál egy varázslatot, amellyel fel lehet éleszteni egy halott istent. Az Oskutreð alatt lévő kohóban az ádáz-had készít egy seiðr-bűbájjal ellátott rabszolgagallért, majd felélesztik a farkas-isten Ulfrirt, akit viszont elgyengítenek ősi sérülései.

Elvar és az ádáz-had délnek veszi az irányt. Tanácskozást tartanak, hogy eldöntsék, ki is legyen következő vezérük, majd Elvar és Huld egy holmganga párbaj keretein belül megküzd egymással a címért. Elvar, végezve Hulddal, győzedelmeskedik.

Elvar úgy dönt, hogy utazzanak délre, Snakavikba. Útközben az ádáz-had megáll Starl tóparti kereskedővárosa mellett, hogy feltöltsék készleteiket. Itt aztán találkoznak Orkával, és beleegyeznek, hogy segítenek neki, cserébe azért, hogy Orka elviszi üzenetüket Glornirnak és a véresküdteknek, miszerint Elvar fel kívánja bérelni őket, hogy segítsenek neki legyőzni Lik-Rifát.

Elvar folytatja délre tartó útját Snakavikba, hogy apja, Störr jarl elé járuljon. Arra kéri a jarlt, hogy felbérelhesse annak berserkir testőreit, az apja viszont visszautasítja őt. Helyette megpróbálja fogságba ejteni a lányt, és ellopni tőle azt a kincset, amelyet az ádáz-had az Oskutreðtől hozott.

Ulfrir ekkor felveszi farkasalakját és megeszi Störr jarlt, mire csata tör ki, amelynek közepette Elvar végez fivérével, Thorunnal, és immár mint apja legidősebb örököse, Störr jarl berserkirjeinek seiðr-urává válik.

Biórr: Biórr egy tisztátalan, akinek a patkány-isten vére folyik ereiben, és aki beszivárgott az ádáz-had sorai közé. Ő szervezte meg Bjarn elrablását és hagyott nyomokat, hogy a hollóetetők az Oskutreðhez követhessék az ádáz-hadat.

Meggyilkolja Agnart, az ádáz-had vezérét, majd szabadjára engedik azok tisztátalan rabszolgáit – Krákát, a seiðr-boszorkányt és Ilmurt, a hundur-rabszolgát. Aztán távozik Oskutreðből Lik-Rifa és a hollóetetők oldalán.

Biórr ismét csatlakozik régi hollóetető bajtársaihoz, Storolf Had-Foghoz, Rőt Fainhoz és szeretőjéhez, Myrkhez, Ilska és Drekr húgához. A hollóetetők keletnek veszik az irányt, ahogy Lik-Rifa ősi csarnokához, a Nastrandirhoz vezeti őket. Az isten ereje megcsappant, miután háromszáz évet töltött fogságban, és meg is sebesült a három szárnyas börtönőre elleni csatában, úgyhogy most csarnokának biztonságában kíván ismét erőre kapni. Útjuk alatt a tisztátalan gyermekeket, akiket azért raboltak el, hogy felhasználják őket a Lik-Rifát felszabadító szertartáshoz, kiokítják örökségük és tisztátalan vérvonalaik rejtelmeire, valamint beavatják őket a fegyverforgatás mesterségébe.

Nastrandirba érve aztán a csarnokot nem üresen találják, mivel Rotta, a patkány-isten ott vár rájuk.

Lik-Rifa magához szólítja a vaeseneket, mivel azok mind az ő teremtményei.

Miközben Lik-Rifa gyógyul, megannyian gyűlnek köréjük, majd Myrk is megérkezik, aki bosszút esküszik Orka ellen.

Skalk, a galdurman és Helka királynő egyik szolgálója, Guðvarr is megérkezik, aki beavatja Lik-Rifát Skalk és Helka abbéli terveibe, hogy felélesszék és rabszolgasorba taszítsák Ornát, a sas-istent.

Biórr délnek indul. A zsoldoscsapat kettéválik, az egyik felét Lik-Rifa Darlba, míg a másikat Rotta Svelgarthba, az Orlyg jarl által vezetett erődvárosba vezeti. Ostrom alá veszik Svelgarthot, majd a támadás alatt Biórr észreveszi, hogy Orka és a véresküdtek pár tagja Breca után kutatva beoson a táborba. Véres harc kerekedik, amelynek közepette Biórr barátja, Storolf Had-Fog az életét veszíti. Biórr végez az egyik véresküdttel, Revna Nyúl-Lábbal, Orkának viszont sikerült elszöknie a fiával.

Guðvarr: Guðvarr egy drengr Fellur falujából, valamint az azt vezető jarl, Sigrún unokaöccse. Korábban Orkát, Lifet és Mordot követte, amikor pedig megérkezett a Grimholtba, fogolyként találta őket ott, mire végzett Morddal, amíg a legény a dér-pók mérgének hatása alatt a falhoz volt láncolva. Elmenekült, amikor Orka szabadjára eresztette a vérében élő farkast, és végül egy csónakban kötött ki Skalkkal és a Grimholt egyéb túlélőivel, akik délnek, Darl felé eveztek.

Guðvarr ambiciózus, és Skalkban lehetőséget lát az előrelépésre, úgyhogy hasznossá teszi magát a galdurman számára. Belekeveredik Skalk és a darli Helka királynő terveibe, azonban egy kellemetlen fordulat nyomán egy asztalhoz szíjazva találja magát Skalk galdur-tornyában, amikor is a galdurman, erejét felhasználva, azt parancsolja egy hyrndurnak – egyfajta méretes, agresszív darázsnak –, hogy fúrja bele magát Guðvarr ereibe, és helyezkedjen el a szíve mellett. Skalk parancsba adja Guðvarrnak, hogy barátkozzon össze Hakon herceggel, Helka királynő fiával, mivel úgy sejti, Hakon részt vehet az anyja ellen szőtt összeesküvésben. Guðvarr még mindig az asztalhoz van szíjazva, amikor az iskidani Jaromir herceg megtámadja a galdur-tornyot, legyőzi Skalkot, és foglyul ejti Volt. Nem sokkal ezután a véresküdtek is támadást indítanak, Guðvarr pedig elmenekül a káosz közepette.

Guðvarr minden tőle telhetőt megtesz, hogy Hakon belső köreibe kerüljön, és idővel arról is tudomást szerez, hogy Hakon szövetkezett a sárkánytól-született Drekrrel, aki Thorkel gyilkosa és Ilska, a Rettegett fivére. Hakon egy ideje már segédkezik a tisztátalan gyermekek elrablásában és Helka birodalmába való szállításukban.

Hogy így próbáljon meg hasznos maradni, és elkerülje, hogy Skalk vagy Helka megölje, Guðvarr önként jelentkezik, hogy elvisz egy üzenetet északra Drekrnek és Lik-Rifának. Találkozik a sárkány-istennel, és mindent bevall neki, többek közt azt is, hogy Skalk és Helka azt tervezi: felélesztik és rabszolgasorba kényszerítik Ornát, a sas-istent, hogy felhasználják őt a Lik-Rifa elleni harcban.

Elárulva Skalkot és Helkát, Guðvarr segít megszervezni Lik-Rifa Darl elleni támadását. A nagynénje, Sigrún jarl végez Helka királynővel, Guðvarr pedig Hakon herceggel, miközben Lik-Rifa az éppen csak felélesztett Ornára veti magát, és darabokra tépi az istent.

ELSŐ FEJEZET
GUÐVARR

Guðvarr élesen felszisszenve ébredt, majd félig felült a földön kiterített derékaljáról. Álmodott – egymással küzdő sárkányokról és sasokról, egy úlfhéðnar tágra nyílt és a torka után kapó pofájáról, és a magukat a húsába ásó lényekről. Felhúzta láncingének és az alatta lévő gyapjútunikának az ujját, és szemügyre vette a karján lévő varas heget, azt, ahol a hyrndur előbb Skalk, Helka királynő galdurmanjának a szavára beléfúrta magát, és azt, ahol meg egy isten parancsára kitört onnan. A var már kezdett lejönni, a seb pedig nem fájt, csak az emlék borzalmai szorongatták a mellkasát.

Most már biztonságban vagyok, emlékeztette magát, ahogy vett pár mély lélegzetet, hogy lenyugtassa vadul dübörgő szívét. Lik-Rifa védelmét élvezem, és ellene még az istenek maguk sem képesek sikerrel kiállni. Felidézte, ahogy Skalk életre keltette Orna sascsontjait, majd az égben lezajló, vad csatát, ahogy a két isten egymásnak feszült. Árulás és csata napja volt az, véré és hamué. Isteneké és szörnyetegeké. Orna immár ismét csak csont volt. Skalk oda, Helka halott, Guðvarr pedig immár egy sárkány-istennek tartozott hűséggel.

Abban a hosszúházban volt, amelyet Darlba való érkezésekor kiutaltak nagynénjének, Sigrún jarlnak. A ház közepén lévő tűzhely meggyújtásán éppen rabszolgák szorgoskodtak, mire fény és árnyak táncoltak végig a termen. A nyitott ajtón át napfény szűrődött be, amelybe árnyat vetett a küszöb előtt őrt álló drengr sziluettje. Körülötte mindenfelé drengrek ébredeztek.

Egy pillanatra azt hitte, hogy ismét Fellur falujában van, az otthonában, ahol minden egyszerű és biztonságos.

Bárcsak ismét ott lehetnék!

Nagyot sóhajtva a fegyverövéért nyúlt, majd lomhán, sajgó és merev tagokkal felállt és a brynjája fölé csatolta az övét.

Egy ajtó megnyikordult, és Sigrún jarl előlépett a hosszúház végéből leválasztott hálókamrájából. Meglátta Guðvarrt, majd magához intette.

– Pengeélen táncolunk – kezdte az asszony figyelmeztető hangsúllyal, amikor Guðvarr odaért hozzá. – Eddig hasznosak voltunk, te pedig tegnap nagy segítségére voltál Lik-Rifának. Erre emlékeztetnünk kell őt.

– De csak óvatosan – mondta Guðvarr, ahogy letörölt egy takonycseppet az orra hegyéről. – Büszke és kiszámíthatatlan, valamint hajlamos a… dühkitörésekre.

– Igen, óvatosan – bólintott Sigrún. – De rettentő fontos, hogy továbbra is hasznosak maradjunk. Te ismered őt jobban. Mivel tudnánk meggyőzni erről?

Lassan már kész mestere leszek a hasznosságnak, gondolta Guðvarr. Először hasznosnak kellett maradnom Skalk, a galdurman számára, hogy életben maradjak, most pedig ugyanezt kell tennem egy sárkány-istennel.

– Kedvére van, ha bókolnak neki – mondta Guðvarr, ahogy felidézte, miképp is hajbókolt és esedezett az életéért, és hogy Lik-Rifa arcán milyen gyönyör is játszott a bókok hallatán, amelyeket a férfi okádott magából, hogy így próbáljon meg pár pillanattal tovább életben maradni.

– Fellur falvának drengrjei! – szólt Sigrún jarl, elég hangosan ahhoz, hogy az egész csarnok, az előző napi csata után megmaradt, kicsivel több mint harminc harcos hallja őt. – A világ megváltozott. Immár istenek járnak a földön és szállnak az égben, nekünk pedig alkalmazkodnunk kell, ha élni akarunk. Esküt tettetek nekem, bíztatok bennem. Hát bízzatok most is, én pedig átvezetlek titeket ezen. – Ajka szomorkás mosolyra húzódott, amelynek báját igencsak rontotta az arcát elcsúfító sebhely. – Talán az is meglehet, hogy a végén így még jobban is járunk, mint ha Helka oldalán küzdöttünk volna Störr jarl ellen. Az idő majd eldönti.

A hosszúház ajtajánál őrködő drengr, egy Járn nevű ifjú harcos ekkor a csarnokba lépett.

– Emberek jönnek – szólt idegesen. – És… más dolgok is…

– Készüljetek fel! – vetette oda Sigrún jarl Guðvarrnak és a drengrjeinek, ahogy azok felcsatolták fegyvereiket, és közelebb húzódtak hozzá.

Az ajtóban álló drengr félreállt, majd a következő pillanatban alakok tülekedtek a házba, és egy árny takarta ki a napfényt.

Ahogy beléptek a tűz fényének körébe, Guðvarr látta, hogy egy férfi és egy nő vezeti őket – mindketten sötét hajúak voltak, jóféle brynját viseltek, övükről kardok és hosszúkések lógtak, a férfi pedig egy dárdát is tartott a kezében. Mögöttük egy maroknyi skraeling poroszkált, tagjaik túl hosszúak szürke bőrű testükhöz képest, izmaik olyan csomósak, mint a kötél, markukban vagy az övükről lógva durván megmunkált vasfegyverek. Mögöttük pár tennúr repkedett a levegőben. Az egyik odareppent Guðvarrhoz, és megállt közvetlenül előtte. A lény elmosolyodott, felfedve kétsornyi köszörűkőfogát.

Mocskos kis bestia, gondolta Guðvarr, ahogy tekintetét a tennúr patkányszerű testére és túlméretezett szájára emelte.

– Üdvöz légy! – lépett előre Sigrún. – Sigrún jarl vagyok.

– Tudom, hogy ki vagy – felelte a fekete ruhás nő. Az egyik szeme kék volt, a másik olyan fakó, mint a megalvadt tej. Tetőtől talpig végighordozta tekintetét Sigrúnon.

– Te pedig?

– A nevem Blóta – mondta a nő. – Sárkánytól-született vagyok. Most velem kell jönnötök az udvarra.

– Mi történik az udvaron? – kérdezte Sigrún.

– Lik-Rifa mindenkit hívatott, aki csak harcolt tegnap. Ami pedig azt illeti, hogy mire készül… – Blóta megrántotta vállát. – Ki tudja, mi jár egy isten fejében. – Azzal sarkon fordult, és elsétált.

A nagynénje váltott egy pillantást Guðvarr-ral, mire a legény is vállat vont. Ki tudja, mit akarhatott Lik-Rifa – arra éppen akkora volt az esély, hogy megeszi őket, mint arra, hogy megjutalmazza.

– Utánam! – szólt Sigrún jarl, ahogy megindult a harcos után. Drengrjei követték, Guðvarr pedig megszaporázta lépteit, hogy mellette tudjon maradni.

Maguk mögött hagyták a hosszúházat, bár Guðvarr egy pillanatra megállt, amikor látta, hogy odakinn egy troll várakozik a sárkánytól-születettekre. Hatalmas volt, a bőre göcsörtös és vastag, mint egy öreg tölgyfa, pörölyszerű markában szögekkel kivert bunkósbotot szorongatott. Morcos képpel morrantott egyet, majd sarkon fordult, és követte a két sárkánytól-született harcost.

Végighaladtak a hosszúházak és kovácsműhelyek közt vezető döngölt földúton, csatlakozva az elhunyt Helka királynő csarnokába tartó emberáradathoz – az egykoron Orna csontjaival megkoronázott épület volt a legnagyobb a hegyen, amelyre az erőd épült. Az út kiért az udvarra, Guðvarr pedig, ahogy keresztülsétált rajta, végighordozta tekintetét a romokon és a csarnok maradványain. A hullákat és a törmeléket eltakarították ugyan, de a földön még mindig gödrök és hasadékok éktelenkedtek, hála a Lik-Rifa és Orna közti vad párbaj pusztításának. Mindenfelé tollak és felismerhetetlen hús- és csonthalmok hevertek, itt-ott pedig sötét foltokban éktelenkedett az odaszáradt vér.

Az udvar túlsó végében, a lakomacsarnok lépcsői előtt férfiak és nők térdepeltek egy hosszú sorban, úgy ötvenen vagy hatvanan, a csuklójuk összekötve a hátuk mögött, mindannyian drengrek, sokuk véres, sebesült az előző napi csatáa után. Sárkánytól-születettek és trollok álltak felettük.

Helka drengrjei, döbbent rá Guðvarr, ahogy felismerte némelyiküket.

Lik-Rifa női alakjában állt a lakomacsarnok lépcsőinek tetején, sötét hajjal, magasan és királyi tartással, hamuszürke, vörössel szegett tunikában. Arcát és karját azonban friss sebek csúfították, egyik szeme pedig úgy fel volt duzzadva, hogy kinyitni is alig bírta.

Érdekes… akkor hát nem sebezhetetlen, gondolta Guðvarr, majd gyorsan elnémította gondolatait, hátha az isten képes olvasni az elméjében. Lik-Rifa oldalán két faoszlop állt, mögötte a csarnok ajtaját letépték a falról – az egyik szárnya lógott a zsanérról, a másikból csak gyújtós maradt. Az ég felé egy fél fal nyújtózkodott, a vaskos rönkök töredezetten meredeztek, míg a tető teljesen odavolt. Guðvarr Lik-Rifa mellett ott látta Drekr termetes alakját – bár az isten még nála is magasabb volt –, mellette pedig annak nővérét, Ilskát, a Rettegettet, a hollóetetők vezérét.

Többé már nem zsoldosok, hanem immár egy isten díszőrsége.

Vaesenek is voltak ott, skraelingek és trollok, tennúrok és még más lények, akik természetében Guðvarr nem volt biztos. Már attól is a hideg futkározott a bőrén, hogy rájuk nézett. Az udvar széle mentén még több harcos állt, sokuk férfi és nő, azon sárkányimádók, akik mindig is az árnyak közt bujkáltak, most pedig királynőjük eljövetelétől merésszé váltak.

Sigrún jarl magabiztosan lépkedett a két sárkánytól-született harcos mögött, egyenesen a csarnok lépcsőjéig, ahol aztán megállt, Guðvarr mellette, a drengrjei mögöttük. Sigrún felpillantott Lik-Rifára, aki rezzenéstelen tekintettel viszonozta a nő pillantását, majd Sigrún jarl fejet hajtott az isten előtt. Lik-Rifa szeme még csak meg sem rebbent, majd tekintete Guðvarr-ra siklott, és egyenesen a legény szemébe nézett. Guðvarr nyelt egyet, majd, követve nagynénje példáját, ő is meghajolt, mire Lik-Rifa ajkának sarka mosolyra húzódva megrebbent, aztán az isten tiszteletadásuk elismeréséül biccentett egyet, mielőtt tekintete továbbsiklott volna.

Az udvarra egyre többen és többen gyűltek, harcosok és városiak, némelyek Lik-Rifa hívó szavára feleltek, másokat a csodálat és a döbbenet vonzotta, megint másokat meg Lik-Rifa követői tereltek oda. Guðvarr látta a fakó hajú, terebélyes és töpörödött Vas-Markú Glunn jarlt meg a nála idősebb, karcsúbb és magasabb Svardot, a Karmolót, mögöttük pár tucat drengrjük, akiket egy sor sárkánytól-született, skraeling és sárkányimádó kísért az udvarra. Előttük maroknyi troll lépkedett, mindenféle finomkodás nélkül utat nyitva nekik a duzzadó tömegen keresztül. A rabokat Guðvarr, Sigrún és az asszony drengrjeinek közelében állították meg

Lik-Rifa tett egy lépést előre, mire az udvarra csend borult.

– Darl népe, új korszak hajnala virradt, nektek pedig abban a kegyben esett részetek, hogy szemtanúi lehettek ennek. – Karját szélesre tárta. – Új királynőtök van. Nemcsak Darlnak, hanem egész Vigriðnek. Nem valami kicsinyes trónbitorló, hanem egy ISTEN! – Az utolsó szót úgy üvöltötte, a szája szélesebbre és hosszabbra nyúlt, vörös pofa és többsornyi borotvaéles fog villant, nyál repült. Aztán az arca ismét visszavette normális, emberi alakját, miközben állának vonala és orcája megrebbent, remegés futott rajta végig.

– Közületek sokan tegnap ellenem harcoltak. – Felszisszent, majd baljóslatú tekintetét végighordozta előbb Glunnon, Svardon és drengrekből álló kíséretükön, majd a lépcső előtt térdeplő harcosokon. – Ezek itt Helka drengrjei, kik esküt tettek neki. Helka immár halott, azonban ezen embereket még mindig hozzá és az ő vérvonalához köti az eskü. – Felhorkantott. – Helkával hűséges szövetségeseim végeztek – mutatott Guðvarr-ra és Sigrúnra.

– És a fiával, Hakonnal is – cincogta Guðvarr. – Őt én magam vágtam le – tette hozzá.

– Azonban Helka egyik fattya még él – mondta Lik-Rifa keserűen. Hátrapillantott a válla fölött, mire Drekr előrelépett, és odahajolt hozzá.

– Estrid, Helka lánya – hallotta Guðvarr Drekr suttogását.

– Igen, Helka lánya. Így hát ezeket a lábam előtt térdeplő harcosokat még mindig köti hűségesküjük. – Felsóhajtott, a fejét csóválva. – Végezzetek velük! – mondta.

A drengrek kegyelemért könyörögve kiabáltak és sikítoztak, ahogy a trollok a magasba emelték bunkóikat, majd lecsaptak velük – vér fröcskölt, csontok roppantak, hús zúzódott. A sárkánytól-születettek döftek, vágtak és daraboltak lándzsáikkal, kardjaikkal, baltáikkal, majd a sikolyok és kiáltások kakofóniája abbamaradt, ahogy tucatnyi szívdobbanással később már az összes drengr halott volt, vérük pocsolyába gyűlt a döngölt földön.

Guðvarr tett egy lépést hátra, és kézfejével letörölte arcáról a ráfröccsent vérpermetet. Még Sigrún jarl is döbbentnek tűnt, de aztán gyorsan összeszedte magát.

– Hozzátok őket előre! – mutatott Lik-Rifa Glunn és Svard jarlra és az ő követőikre, mire azokat, bár látszott, hogy ódzkodnak ettől, a sárkány-isten felé tolták.

– Ti ketten – mutatott Lik-Rifa hosszú körmű ujjával Glunnra és Svardra. – Lépjetek közelebb!

A sárkánytól-születettek utat nyitottak, Glunn és Svard pedig megindult előre, Guðvarrtól nem messze, Helka kivégzett drengrjei előtt állva meg.

– Úgy hallom, mindketten jarlok vagytok, akik tegnap ellenem küzdöttek, mivel esküt tettetek Helkának. Igaz ez?

– Hja – mondta Vas-Markú Glunn, ahogy felpillantott Lik-Rifára.

– És te? – kérdezte Lik-Rifa, amikor Svard nem felelt.

– Így volt – szólt Svard jarl –, de Helka halott, az esküm pedig nem köt a gyermekeihez. – Idegesen a lába előtt heverő hullák felé pillantott.

– Nos, ami azt illeti – szólt Lik-Rifa –, pont erről kívántam értekezni veletek. Hajlandók vagytok esküt tenni nekem?

– Én igen – felelte Svard fürgén.

Vas-Markú Glunn horkantott és köpött egyet, aztán előbb hátrapillantott a drengrjeire, majd fel Lik-Rifára.

– Ha esküt teszek neked, érted harcolok, talán a véremet hullatom érted, mit teszel érte ezért cserébe?

Lik-Rifa arcának egy izma megrebbent, majd az isten elmosolyodott.

– Hatalmassá és gazdaggá teszlek, és nekem hála a skaldok ezer éven át fogják zengeni dalaikat rólad. Hát nem ez minden, amire csak vágysz?

– Akkor hát esküt teszek neked – bólintott Glunn.

– Helyes – mondta Lik-Rifa, majd összehúzta szemöldökét. – De nem hiszem, hogy mindketten méltók vagytok arra, hogy engem szolgáljatok. Bár az egyikőtök talán az… – Felemelte kezét. – Drekr, adj mindkettőnek fegyvert!

Drekr előrelépett, és kihúzta hosszúkését és rövid nyelű baltáját az övéből, majd lehajította azokat a lécsőre, úgy, hogy Glunn és Svard lába előtt érjenek földet.

Mindkét férfi a fegyverekre meredt.

– Nos, mire vártok? Mutassátok meg, melyikőtök is méltó – utasította őket Lik-Rifa.

Glunn mozgásba lendült, Svard egy szívdobbanással később követte. Pont, ahogy Svard a balta után nyúlt, Glunn kezébe kapta a hosszúkést, és annak pengéjét a markolatig Svard hasába mélyesztette. Svard felnyögött és összegörnyedt, térdéből elszállt az erő, mire Glunn kitépte belőle a hosszúkést. Svard a földre zuhant, pár pillanatig még rángatózott, majd nem mozdult többé.

Glunn lehajolt, és tisztára törölte a pengét Svard tunikájában.

– Úgy tűnik, te vagy a méltó – szólt Lik-Rifa. – Követni fognak ennek az embernek a harcosai?

Glunn hátrapillantott saját és Svard drengrjeire.

– Követni. Éppen most vívtam holmganga párbajt a jarljukkal, és győzedelmeskedtem. A holmganga törvényei szerint nem állhatnak bosszút vagy követelhetnek elégtételt. Minden, ami egykoron Svardé volt, immár az enyém. Úgyhogy igen, szolgálni fognak engem. Nem igaz? – fordult Svard drengrjeihez.

„Hja” kiáltások kórusa hallatszott.

– Helyes – bólintott Lik-Rifa. – Most pedig úgy megéheztem ettől a sok izgalomtól. Jöjj, étkezz velem! Mint ahogy ti is – mutatott Lik-Rifa Sigrúnra. – És te is, Guthlaf – mondta Guðvarr-ra mutatva.

A nevem Guðvarr, te idióta, javította ki a férfi Lik-Rifát gondolatban, majd egy pillanatra félelem hasított belé. Látja, hogy mi jár a fejemben? Végül is isten.

Lik-Rifa azonban semmit sem szólt, mindössze sarkon fordult, és besétált Helka csarnokának romba dőlt ajtaján.

– Maradj a közelemben! – suttogta Sigrún az unokaöccsének, ahogy megindult felfelé a csarnok lépcsőin.

Guðvarr nagyot sóhajtva követte őt.

Be a sárkány barlangjába.

MÁSODIK FEJEZET
VARG

Aú! – sziszegte Varg, ahogy Røkia átszúrta az orcájáról lelógó bőrlebenyt egy horgászhoroggal, amit aztán arcának húsába döfött, és áthúzott a lyukon egy cérnaszálat. Varg érezte, hogy friss vér csorog a szakállába. – Aú! – bukott ki belőle ismét.

– Hagyd abba a panaszkodást – motyogta Røkia, ahogy nekiállt összeölteni az arcát.

– Nem panaszkodom, de ha egyszer fáj.

– A fájdalom egy ellenség. Győzd le! – közölte vele Røkia.

Varg felsóhajtott.

Egy arc jelent meg előtte –a jóképű Svik, fonott szakállával és olajozott, vörös hajával. Egyáltalán nem úgy festett, mint aki az előző nap ádáz csatát vívott. Svik a homlokát ráncolva pillantott rá.

– Előbb a füled, most meg az arcod. Ha továbbra is hagyod, hogy darabokat metsszenek ki a testedből, hamarosan semmi sem fog maradni belőled.

– Nem engedtem – húzta össze a szemöldökét Varg, mire Røkia öltései megfeszültek. A férfi felszisszent. A döfködés jobban megy neki, mint az öltögetés.

Røkia hátradőlt, és a levegőbe lendítette a kezét.

– Ez nevetséges! – méltatlankodott a nő.

– Røkia előbb megmentette az életedet, most meg még össze is ölt. Mihez kezdenél nélküle? – folytatta Svik, ügyet sem vetve Røkiára.

– Sokkal tartozom neki – értett vele egyet Varg. Bár ezt a sebet pont úgy szereztem, hogy átmásztam egy erőd falán, és több tucat ellenség közé vetettem magamat, hogy megmentsem Røkiát. Erre meg a végén ő lett az, aki megmentett engem.

– A láncingedet meg kell tisztítani – jegyezte meg Svik a vérfoltokra mutatva. – A vértől berozsdásodik.

Varg lepillantott a láncingre, szemügyre véve a sötét foltokban odaszáradt vért. Még a Glornirtől kapott ezüst karperecét is vér fedte.

– Ezt már én is mondtam neki – jegyezte meg Røkia.

– Hallgatnod kéne Røkiára – vetette oda Svik Vargnak mosolyogva.

– Hallgatok is – felelte Varg. – Úgy lesz. Mármint megtisztítom a láncinget, úgy értem.

– Szeretnéd, hogy tovább varrjam az arcodat, vagy túlságosan fáj? – kérdezte Røkia gúnyosan.

Svik felkacagott, míg Varg élesen beszívta a levegőt.

– Folytasd, kérlek! – mondta.

Røkia horkantott egyet, majd folytatta az öltögetést.

Egy padon ültek Jaromir herceg iskidani erődjének, a Valdainak udvarán, a fejük felett felhőtlen ég, perzselő nap és köröző dögevő madarak. Az udvart vérfoltok mocskolták, a betört kapu egyik oldalán halomban álltak a holttestek. A halálban fakó karok, lábak, arcok fergetege. Tátott szájak módjára meredő, megfeketedett sebek. Jaromir druzsinái, mind megfosztva fegyvereiktől és vértjüktől, csizmájuktól és bricseszüktől, mindentől, amit csak megérte elvenni. Tetemükön keselyűk, a csőrük vörös. A holtak halmán túl, az egyik fal mentén frissen felhúzott, kövekkel fedett sírhalmok sorakoztak – tizenöt véresküdt esett el az előző napi ütközetben. Varg maga is segített megásni azokat a sírokat, könnyeit hullatta, ahogy a köveket harcostársaira helyezték. Edel még mindig ott állt, a sírokra meredve. Az elesettekkel együtt egyik kopóját is eltemette, míg az életben maradt kutya keresztben hevert a köveken. Az idős vadásznő sírt. Varg félrenézett, majd tekintete a legnagyobb sírhalmon állapodott meg, azon, amely alatt Jeges Ingmar feküdt. Akivel Jaromir pengéje végzett.

– Csak egy rövid ideig ismertem – motyogta Varg magának. – De… hosszabbnak tetszik. – Mintha a családtagom lett volna. Egészen mostanáig az egyetlen család, amelyet ismertem, a húgom volt. Keze az övéről lógó erszényhez tévedt, ahol Frøya hajának egy tincsét tartotta.

– Amikor együtt állsz valakivel a pajzsfalban, a köztetek lévő kapocs erőssé lesz – mondta Svik, kezét Varg vállán nyugtatva.

– Minél többet beszélsz, annál rondább lesz a heged – jegyezte meg Røkia halkan, figyelmét feladatának szentelve.

– A hegek jóképűvé tesznek – szólt Svik. – Ellenállhatatlannak a nők számára.

Røkia megvetőn felhorkantott, mire Svik elvigyorodott.

Az udvaron itt-ott véresküdtek ültek, a legtöbben vagy sebeiket, vagy megrongálódott felszerelésüket ápolgatták – vagy a húsukon, vagy a láncingükön végigszaladó vágásokat varrták, öltötték, foltozták, olajozták. Páran a falakon és a tornyokon álltak őrt.

Glornir és Vol kilépett a lakomacsarnok ajtaján – Glornir a hosszúbaltáját egyik vállán egyensúlyozta, míg szabad kezével védelmezőn szorította a seiðr-boszorkány karját, minden lépésénél támogatva őt. Bár miután látta, hogy az asszony mit művelt Jaromirral az ereje segítségével, Varg sejtette, hogy tökéletesen képes ellátni magát.

Sulich ott sétált mellettük, a feje frissen borotválva, testén a Vargtól kapott szegecselt lemezes vért, övéről íjhüvely és tegez lógott. Őt vagy kéttucatnyian követték, férfiak és nők, sápatagok és sötét bőrűek. Azok a rabok, akikre a lakomacsarnok mögötti termekben leltek.

– Valóban mind a Nagy Khagan tisztátalan gyermekei? – kérdezte Varg.

– Legalábbis Sulich ezt mondta, és ő már csak tudja, miután ő is egy közülük – felelte Svik.

Vol körbepillantott az udvaron, és meglátta a Røkiával és Svikkel üldögélő Vargot. Mondott valamit Glornirnak, majd megindultak feléjük.

– Végeztem – jelentette ki Røkia, majd hátradőlt, és szemét összehúzva megvizsgálta a keze munkáját. Megcsomózta a macskabél cérnát, és elvágta hosszúkésével. Varg óvatosan megérintette a sebet: a bőr duzzadtnak és egyenetlennek tetszett.

– Köszönöm!

– Huh – morrantotta Røkia.

Glornir üdvözlőn biccentett feléjük egyet, hatalmas teste árnyékot vetett Vargra.

– Vezér –mondták mindhárman.

– Vol – szólt Svik –, jó ismét köztünk látni téged!

Vol lefogyott, az arcát véraláfutások borították, a nyakán lévő seiðr-tetoválások úgy összemosódtak a zúzódásaival, hogy alig lehetett őket látni. A szája körül vörös, tűszúrásszerű sebek sorakoztak ott, ahol az ajka korábban össze volt öltve. Sötét tekintetéből azonban erő áradt.

– Jó ismét köztetek lenni, Svik, és jó látni téged, meg az összes fivéremet és nővéremet – mondta a seiðr-boszorkány feldagadt ajkával, majd Varg felé fordult. – Glornir azt mondja, sokat fejlődtél. Hogy immár valóban egy vagy közölünk. Nem feledtem, hogy ígéretet tettem neked Rotta kamrájának barlangjaiban. Tartozom neked egy akállal.

– Elég erős vagy hozzá? – kérdezte Glornir.

– Ccc, Jaromirt sikerült kibeleznem, nem igaz?

– Hja, úgy bizony – bólintott Glornir, hangjában egy csepp büszkeséggel, miközben a szája ritka mosolyra húzódott.

Vol kinyújtotta kezét, és megérintette Varg vállát.

– Továbbra is ez a kívánságod? Végignézni egy akállt nem kis dolog. Könnyedén felfedhet olyan dolgokat, amelyekről az a legjobb, ha az ember… nem is tud.

Varg lélegzete megakadt mellkasában. Megtudni, hogyan is halt meg a húga. Egész idő alatt végig ez hajtotta. Látni fogom Frøya utolsó pillanatait. Már hosszú ideje vágyott erre, azonban ahogy most belegondolt, a félelem magja eresztett gyökeret a gyomrában. Egy dolog tudni, hogy valaki meghalt, míg végignézni a haláltusáját már egészen más, akkor is, ha az ember éppen csak a múltba pillantott.

Ő a húgom. Az egyetlen ember, akit valaha is szerettem, vagy aki engem valaha is szeretett. Tartozom neki ezzel.

– Tudnom kell – mondta. – De csakis miután felgyógyultál.

Vol bólintott, majd elmosolyodott.

– Elég jól vagyok. Akkor hát ma este.

– Ma este – visszhangozta Varg.

– A láncingedet meg kell sikálni – morrantotta oda Glornir Vargnak, ahogy összehúzott szemöldökkel szemlélte a vérrel szennyezett foltokat. – Vagy még a végén berozsdál.

– Már szóltunk neki – mondta Svik.

– Mindjárt nekiállok – ígérte Varg.

Vol a kezét leengedve megérintette az övéről lógó, megfeketedett vaskarikát és az abba akasztott két kulcsot.

– Hol vannak?

– A toronyban – felelte Glornir az egyik kaputorony felé intve. A torony ajtaja előtt két véresküdt állt őrt.

Vol megindult a torony felé, Glornir egy lépéssel lemaradva követte.

– Gyerünk! – szólt Svik, ahogy a nyomukba indult. Røkia összenézett Varggal, majd megrántotta a vállát, ahogy mindketten követték őket.

– Vezér – mondták az őrök, mire Glornir biccentett nekik egyet, azok meg felnyitották előtte az ajtót. Glornir megállt egy pillanatra, és visszapillantott Volra.

– Biztos vagy ebben? – kérdezte Glornir az asszonyától.

– Igen – felelte Vol. – Jaromir rabszolgái voltak, hatalommal bírt felettük. Velük utaztam, nem önként szolgálták őt, nem az ellenségeink. – Megcirógatta férje arcát. – Bízz bennem!

Glornir belépett a toronyba, Vol követte, Svik meg a seiðr-boszorkány mögött pár lépéssel lemaradva. Varg megszaporázta lépteit, hogy még azelőtt be tudjon slisszanni az ajtón, hogy a többi véresküdt odatömörülne.

A szobát a magasan lévő ablakon beszökő fénynyaláb szelte át, Varg pedig pislogott egyet, engedve, hogy a vérében élő farkas átjárja őt, mire látása és egyéb érzékei rögvest kiélesedtek. A levegő vértől és verítéktől bűzlött.

Egy négyzetes helyiségben álltak, amelynek egyik végéből lépcső indult fel a fal tetején végigfutó mellvédhez. Idebenn újabb véresküdtek ültek székeken, éppen kockázva. A szoba közepén egy karám húzódott, benne két alakkal – egy szalmaágyon fekvő, borotvált fejű nővel és egy fekete bőrű, termetes férfival, aki közvetlen mellette ült, és haragos tekintettel nézett fel Volra és Glornirra. Mindketten meg voltak kötözve, nyakukra pedig rabszolgagallér feszült.

– Hagy Iva békén! – mondta a bika-férfi, akinek hangja úgy morajlott, mint a távoli mennydörgés. A nyakát és fejét körbefogó kötést száradt vér itatta át, miután Jeges Ingmar megszúrta és megverte őt egy törött dárdanyéllel. Ingmar, Røkia, Svik és Varg együttes erejére volt szükség ahhoz, hogy kiüssék a tisztátalan rabszolgát. Varg még sosem látott az övéhez fogható erőt.

– Taras – szólt Vol gyengéden, ahogy előrelépett. – Azért jöttem, hogy segítsek Ivának. – Kis szünetet tartott. – És neked is, ha engeded.

– Segít? – Taras zavartan összevonta szemöldökét. – Segít Iva, nem bánt őt? – Aggodalmasan a szalmán fekvő nőre pillantott. Haja olyan rövidre volt borotválva, hogy alig volt több borostánál, tunikájától megfosztották, hátán és mellkasán körben kötés húzódott. Karján, mellkasán és fel a nyakán egészen az állkapcsáig tekergőző tetoválások díszelegtek. Sápadt volt, bőrén veríték csillogott, kötéseit pedig vörös foltok itatták át ott, ahol Sulich nyilai beléfúródtak. Taras védelmezőn átölelte őt izmoktól vaskos karjával, és megszorította a kezét.

– Mi? – motyogta Iva, kinyitva a szemét. Felemelte a fejét, és felpillantott Volra és Glornirra. – Mi történt? – kérdezte; a hangja reszelős suttogás.

– Csata – felelte Taras.

– Arra magamtól is rájöttem – grimaszolt Iva. Megpróbált felülni, mire felszisszent.

– Vesztettünk – mondta Taras szomorkásan.

– Ezt is sejtettem.

– Jaromir meghalt, az összes druzsinájával együtt – mondta Vol. – Valdai immár a miénk.

– Jaromir halott? – mennydörögte Taras. Szája lassan mosolyra húzódott.

– El kéne mennetek – szólt Iva. – Mielőtt még Rurik ideér.

– Rurik? – suttogta Varg Sviknek.

– Jaromir fivére. Mindent egybevetve egy újabb senkiházi mocsok – felelte Svik szintén suttogva.

– Ezeket Jaromir holttestén találtam – mondta Vol, majd feltartotta a vaskarikán lógó két kulcsot. – A gallérjaitok kulcsai. – Leguggolt, és az egyiket Iva rabszolgagallérjának zárjába illesztette, majd elfordította, és levette a gallért a nő nyakából. Aztán ugyanezt megtette Tarasszal is. A kettejüket megbéklyózó kötelek felé biccentett, mire Glornir előhúzta hosszúkését, és átnyújtotta Volnak. Taras teste megfeszült.

– Bízz bennem! – mondta Vol.

– Az nem könnyű feladat – lihegte Iva, de ettől függetlenül kezét Taras karjára helyezte, a férfi pedig bólintott.

Vol előrehajolt, átmetszette a béklyóikat, majd felállt.

– Immár mindketten szabadok vagytok.

– Szabadok? – értetlenkedett Taras lassan, a szó úgy pergett nyelvéről, mintha valami ismeretlen ételt kóstolt volna. A homloka ráncba szaladt. – Mit teszünk, Iva? – kérdezte a seiðr-boszorkánytól.

– Nem… nem tudom – válaszolta Iva. – Korábban még sosem voltam szabad.

– A legjobb lenne, ha itt maradnátok lábadozni, amíg elég jól nem lesztek ahhoz, hogy utazzatok – tanácsolta Vol. – Van víz és étel. Amint elég jól lesztek, oda mentek, ahová csak akartok. Mindössze egy dolgot kérek tőletek: hogy soha többé ne álljatok ki ellenünk.

– Erre a szavamat adom – mondta Iva, ahogy kezét a sebeire szorította.

– Többé nem harcol ti. Taras ígéri – bólintott a bika-ember.

– Helyes – mondta Vol.

– Mindjárt hozunk nektek ételt és italt. De Iva, Taras, tudjátok, hogy nem kell idebenn maradnotok. Nem vagytok a rabjaink.

– Taras marad Ivával – jelentette ki Taras.

– Szeretném látni a napot és érezni a szellőt – mondta Iva.

Taras könnyedén a karja közé kapta Ivát, ahogy Vol sarkon fordult, és Glornirral és a többi véresküdttel a nyomában maga mögött hagyta a tornyot.

Kiléptek a napfénybe, Taras pedig követte őket Ivával a karjában. A nő hunyorogva felnézett az égre, és elmosolyodott.

– Szabadság – suttogta. Aztán tekintete megakadt valamin jóval a fejük felett, mire homloka ráncba szaladt.

– Figyelj az égre! – kiáltotta az egyik, a falon álló őr, mire mind felpillantottak.

Varg két alakot látott az égen; magasan felettük köröztek, és egyre nagyobbakká lettek, ahogy ereszkedtek. A távolból aprónak tűntek, de aztán Varg megpillantotta az égen köröző keselyűk körvonalát, és rádöbbent, hogy valami nincs rendjén. Ezek a madarak nagyobbak voltak. Sokkal nagyobbak.

Sulich előhúzta íját annak tokjából, fürgén felajzotta, a nyilat az idegre illesztve hátrahúzta.

– Várj! – morogta Glornir.

A két madár még lejjebb ereszkedett, és minél közelebb értek hozzájuk, annál egyértelműbbé vált, hogy közel sem hétköznapi madarak. Varg rádöbbent, hogy két hatalmas, hangosan vijjogó hollóval néz farkasszemet. Szárnyaik rebbenésére felkavarodott a por.

Varg egyszeriben rádöbbent, hogy a rikácsolásuk között felismerhető szavak bújnak meg.

– Véresküdtek – vijjogták a hollók. – A véresküdteket keressük.

Glornir szája elé emelte tölcsért formáló kezét.

– Mi vagyunk a véresküdtek! – kiáltotta.

A két madár porfelleget verve már le is szállt az udvarra. Az egyik felrikkantott, majd nekiállt tisztogatni a tollait.

– Glornir – károgta a másik holló.

Glornir előrelépett.

– Én vagyok Glornir – mondta.

A holló hátáról egy tennúr ugrott le – szárnyát szétcsapta, hogy lassítsa a zuhanását, majd piheként leszállt a földre. A derekán lévő övről egy erszény lógott alá, Varg pedig felismerte a lényt. A Grimholtnál találkozott vele, Orka társa volt.

– A nevem Vesli – mondta a lény. – Hosszú-időt utaztam, hogy rátok leljek. Üzenetet hozok Orka úrnőmtől.

Glornir várt, mire néma csend telepedett az udvarra.

– Rettentő sokfelé kerestünk titeket. Vesli fázik, fáradt, és… – a tennúr figyelmét mintha elterelte volna a hullahalom; megnyalta az ajkát – …éhes.

Varg felszisszent.

– Nos, mi Orka üzenete? – törte meg a csendet Glornir.

– Ó, öö, igen – mondta a tennúr, ahogy elszakította tekintetét a holttestektől. – Orka úrnőm üzeni, hogy Elvar Tűz-Ököl, az ádáz-had vezére fel kívánja bérelni a véresküdteket.

– Mire? – kiáltotta Svik.

A tennúr hegyes fogait megvillantva elvigyorodott.

– Legyőzni egy sárkányt.

{1} Bernáth István fordítása