Gárdonyi Géza

Leánynézőben

ISBN 978-615-6683-86-1

AMTAK Bt, 2024

Olajos István kisbőgős, és cigánybandában játszik, noha ő nem cigány. Olajdi Olajos ő és semmiféle ágazata nem öntött ürgét soha. De a nagy háború megritkította a bandákat is, éshát ahol megmaradt a primás, úgy tákolt bandát, ahogy lehetett.

Olajos a háború előtt pesti bandának volt gordonkása, a vakok bandájának. Mert bizony Olajos is vak.

De írták hazulról, hogy Csurka primás nálok járt és tudakozódott: nem társulna-e az ő bandájába? A cimbalmosné igazította hozzájok. A cimbalmosnénak is van egy vak fia Pesten, a vakok házában, Kalácsos a neve, de cigányok közt csak Csuta. Hát attól értesült a primás. Csurkának mind a két bőgősét elszólította a katonaság. Pedighát, - ahogy esküdözött, most jár csak jóvilág a muzsikára! - tízszer annyit kereshet a muzsikus az ő bandájában.

- Lehet, hogy ez csak cigányszámvetés, - mondta a levél, - de kétszer annyi bizonyosra várható. S ha netán csalódnánk, visszatérhetsz a háború után: semmit se veszítesz. Megtörténhetik azonban, hogy a muszkák behatolnak, és magadra maradsz. De ha nem volna háború, akkor is kivánnánk, hogy haza jőjj, ha jöhetsz: legalább addig legyen családi életed, szegény jó Pistánk, amíg mi élünk.

Terka írta a levelet, a vaknak testvérnénje.

- Éshát gyere haza azért is, - írta végül, - mert anyánk sokat búsul, hogy öcsédet is beszólították katonának. Én meg hogy már hivatalba járok, igen magára maradt szegény.

A levelet persze más olvasta el a vaknak, de azért Olajos úgy hallotta, mintha Terka sipogná-sápogná a szerető szavakat, és az anyja jóságos duda-hangja is szólna a végén:

- Gyere haza Pistám!

Olajos hát haza-költözött.

Huszonnyolc éves volt akkor, de fiatalabbnak látszott. Fekete szemüveget viselt, és liszt-ferences hajat. És értette a mesterségét.

- Csak éppen hogy urasan játszol, - mondogatta Csurka a szünetekben. - Ríkasd azt a bőgőt, a kefe egye meg!

Olajos azonban nem ríkatta a bőgőt: minden hangot megvont tisztán, aprózta vagy nyujtotta kellete szerint, ahogyan Pesten tanulta. Csak persze óvatosan még, mert bizony ők Pesten leginkább taktusos nótákat játszottak; indulókat, operanyitókat, ringatókat és Lehár-keringőket. A vezető halkan veregette a kotta-tartón a taktust a pálcával. Ők is toppogták titkon, csendesen. Magyar nótákat inkább csak otthon játszottak, maguk mulattára.

Mégis hát rázintott liszt-ferences haján és mosolyogva felelt:

- Más a cigányiskola, Csurka! És más a zeneiskola. Zenét mívelek én, nem rivásokat.

Hát jó.

A prímás ríkatta a hegedűt, cigányiskola szerint, Olajos vastag hangokkal kisérte, zeneiskola szerint. A kávéház esténkint mindig nyüzsgő volt. Ha kenyér és hús vékonyan lengett is a városban, bankó annál sűrűbben. Harminc-negyven koronát is vitt haza néha Olajos. Sőt egy vasárnapon hatvanöt koronát is.

No annak igen örültek otthon.

- Hatvanöt korona, - röpdösött Terka, - Pesten egy hónapig is dolgoztál volna érte. Vezetőt fogadunk most már! Okos nagy fiut. És itt is kell laknia, hogy akármikor szólítod, vezessen. Vagy jobb lenne egy leányka, hogy cselédünk is legyen?

Olajos a fejét rázta:

- Minek az nekem? Tudom már a járást. Egy helyen építenek, csak ott bajos kissé.

Az anyjuk is megszólalt:

- Legelőször is egy szép fekete ruhát varratunk.

- Elegánsat! - örvendezett Terka. - Szmokingot!

- Nem szmokingot, nem, csak amilyenben az utcán is járhat majd tavaszszal. Valamennyi cigány feketében muzsikál. Te ebben a dohányszín ruhában szinte utolsó vagy köztük. És cipőt is újat.

- Elegánsat, - sápogott jószívvel Terka, - betéteset. Most az a divat. És mégis hát, ha én megyek veled az utcán... Most már sok az ismerősöm a városban.

- Amilyet ő akar, - dudált az anyjuk, az ő keresete, az ő pénze. De azért azt gondolnám: betétes cipő nem férfiaknak való. Aztán ha sár fröccsen rá vagy fekete kávé, vagy tenta vagy leves-zsírcsepp... Nem, nem, csak rendes fekete ruhát és rendes cipőt.

Falusi jegyző özvegye volt Olajosné, és azt a vak fiát különösen szerette. Csecsemőkorában veszett szemevilága Pistának valami szemgyuladásos betegségben. A szeme pedig olyan épnek látszott azután is, mintha látna. Nem látott semmit se.

- Jó még ez nekem, - legyintett mosolyogva, - én úgyis hátul ülök a bandában: jó még ez a ruha. A cipő is maradhatós még. Csak rakjuk félre addig a pénzt s vezető se kell. Sok pénzbe kerül. És télen minek is? Majd tavaszszal, ha majd a szagos fák közt is járkálhatok a napon. A fákat igen szeretem és a füvet, a füvek szagait. És a bogarak döngését, madarak szólását. Majd tavaszszal, künn a zöldben, a városban nem kell vezető.

Egy novemberi napos délelőttön vezető nélkül bandukol a Fő-utcán Olajos. Csurkához igyekszik: nótákat tanulnak, próbálnak össze délelőttönkint. Eleinte egy fiucska vezette oda, de szeptember közepén megnyíltak az iskolák, s attól fogva a fiucskának nem volt rá ideje.

- Nem is kell most már, - mondta Olajos.

Hát bandukol, a botját alig jártatva maga előtt. Ismer már minden házat. Tudja, hogy most egy kalapos bolt következik, mellette könyvesbolt, aztán trafik, aztán cukrász, aztán olyan ház, amelyiken nincs bolt. Ott ha napos az idő, két méternyi melegség következik. Aztán megint hűvösség, s egy varrógépes-bolt. Gramofont is árulnak benne. Ismét egy ház, amelyik nagy és régi, és sörszagú. Dörgő szekerek járnak olykor ki és be a kapuján.

Bandukol, kampós botját maga előtt billegetve. Bandukol. Az aszfalt nyirkos, a kocsiút felől tószag érzik, a házsor felől váltakozó szagok, most éppen dohányszag.

Bandukol.

- A trafik következik, - mondogatja, - aztán a fűszeresbolt.

S el is hagyja a trafikot.

Bandukol.

Két gyerek robog feléje. Nyerít az egyik. Lovasdit játszó gyerekek. Olajos megáll, míg mellette eltrappolnak.

- Gyihi! - kiáltja az egyik.

A trappogás mögéje múlik Olajosnak. Tovább indul.

Alig lép tizet, egy kéz markol gyöngéden a karjára, és női hang szól neki:

- Vigyázzon: ládák vannak itt a bolt előtt.

- Köszönöm, - hálálkodik Olajos, - köszönöm.

S hogy a női kéz a karján marad, bátrabban lépeget. Kerülnek az aszfalt szélére.

- Itt egyet le, - mondja a női hang.

Vagy öt lépés után megint:

- No most fel egy lépést vissza. El tud most már menni? Nem, még a Kazinczy utcáig elvezetem.

- Köszönöm, kisasszony.

- Hogy tudja? Hát lát maga?

- A hangjáról.

- A hangomról?

- A hangjáról. Örülnék, ha megmondaná a nevét. Hogy hálaérzéssel gondoljak magára.

A nő hallgatott.

Olajos mentegetődzve folytatta:

- Hogy így ismeretlenül is...