Budapest, 2026

A fordítás alapjául szolgáló mű:

Emily Giffin: Summer Pact

Copyright © 2024 by Emily Giffin

All rights reserved.

Hungarian translation © Simonyi Ágnes, 2025

Borítófotó © Shutterstock

© XXI. Század Kiadó, 2026

ISBN 978 963 568 615 5

Kate-nek,

megbízható asszisztensemnek
és kincset érő barátnőmnek

A Nyári egyezség a szerelem és a veszteség kérdését vizsgálja, és kitér az alkohollal való visszaéléssel, a mentális egészséggel és az öngyilkossággal kapcsolatos témákra is. Évente több mint hétszázezer élet megy veszendőbe öngyilkosság következtében, és a tizenöt és huszonkilenc év közöttiek körében ez a negyedik vezető halálok. Kérem, körültekintően olvassa! Ha ön vagy a szerettei veszélyhelyzetben vannak, kérjen tanácsot a Magyar Lelki Elsősegély Telefonszolgálatok Szövetsége éjjel-nappal ingyen hívható számán, a 116-123-on!

PROLÓGUS C HANNAH

Gyakran eltűnődöm rajta, mi teszi olyan erőssé a felnőttkorunk küszöbén kötött barátságainkat. Ismerem a szokásos teóriákat… Betöltik a kamaszkori magányosság keltette űrt. A valahová tartozás érzetét keltik bennünk. Formálják a felnőttkori identitásunkat. Mindez igaz, de azt hiszem, végső soron egyszerűen arról van szó, hogy ki volt mellettünk az ártatlanságunk elvesztésének tanújaként.

Számomra ez a pillanat csak későn, az egyetemen töltött negyedik évem tavaszán érkezett el. Miközben az évfolyamtársaimmal a záróvizsgáinkra tanultunk, számolva a napokat a diplomaosztóig, felkorbácsolódtak az érzelmek. Izgatottak voltunk a jövő miatt, de még nem igazán álltunk készen arra, hogy elváljunk, és szembenézzünk a felnőttkorral. Én legalábbis nem. Nem tudtam elképzelni az életet azok nélkül, akik értelmet adtak az enyémnek: Summer, Lainey és Tyson nélkül. A legjobb barátaim nélkül.

Mi négyen az első évben a kollégiumunk alagsori társalgójában találkoztunk, alig pár nappal azután, hogy megérkeztünk a Virginiai Egyetemre, vagyis az UVA-ra. Csütörtök este volt, a hétvége kezdete, de egyikünknek sem volt kedve kimozdulni. Summer az egyik sarokasztalnál tanult, és az Odüsszeiába temetkezve a szövegkiemelővel dühödten jelölt ki egész szakaszokat. Lainey és én a közelében ültünk két különböző asztalnál. Előttünk is nyitva voltak a könyveink, de mi inkább a telefonunkkal töltöttük az időt. Tyson az egyik kanapén lazított, és baseballmeccset nézett a lenémított tévén.

Csak mi négyen voltunk a helyiségben, és hosszú ideig egyikünk sem szólt egy szót sem, még csak szemkontaktust sem teremtettünk egymással. Summer törte meg elsőként a jeget: letette a könyvét, felállt az asztaltól, és átballagott a kanapéhoz. Leült Tyson mellé, és megkérdezte, hogy kinek szurkol.

– A Yankeesnek – válaszolta a fiú.

A szemem sarkából figyelve őket megcsodáltam Tyson profilját. Erőteljes vonalú állával, kiugró pofacsontjával és hibátlan, aranybarna bőrével határozottan jóképű volt.

– New York-i vagy? – érdeklődött Summer.

– Nem, washingtoni. De utálom az Oriolest – felelte Tyson tárgyilagosan, nem bocsátkozva részletekbe.

– Szóval Nats-szurkoló vagy?

– Sajnálatos módon, igen – hangzott a válasz.

– Értem – bólintott Summer. – Én a Cubsnak szurkolok.

– Á, egy chicagói lány – állapította meg Tyson.

– Nos, az egyik elővárosában lakom. Naperville-ben. – Summer elmosolyodott. – De igen, életre szólóan Cubs-szurkoló vagyok.

– Helyes. Ti legalább kétszer már megnyertétek a bajnokságot – mondta Tyson.

– Aha. 1907-ben és 1908-ban! – Summer elnevette magát.

– Hé, az jóval több, mint a semmi – jelentette ki a srác. – Egyébként Tyson vagyok.

– Én pedig Summer – felelte a lány, majd a válla fölött hátrapillantott Lainey-re és rám, aztán nekünk is bemutatkozott.

– Az én nevem Lainey. És semmit sem tudok a baseballról! – A mosolya és energiája bevilágította a társalgót.

– Én pedig Hannah vagyok – mondtam, és éreztem, hogy rám tör a társaságban jelentkező szokásos szorongás.

– Ti honnan jöttetek? – kérdezte tőlünk Summer.

– Én Atlantából – válaszoltam.

– Én Encinitasból – felelte Lainey. – San Diego közelében van.

– Hű, az jó messze van – szögezte le Summer. – És hogy kötöttél ki ezen az egyetemen?

– Környezetváltozásra volt szükségem. És valahogy bekerültem! – Lainey ismét felvillantotta elragadó mosolyát, világosbarna szeme csak úgy ragyogott. – És ti? Miért esett a választásotok Virginiára?

Tyson az államon belüli tandíjra hivatkozott; én elmondtam nekik, hogy apám és nagyapám is ide járt; Summer pedig azt mondta, hogy terepfutói sportösztöndíjat kapott. Tysont ez szemlátomást érdekelte, és gyors kérdéseket zúdított Summerre a versenyeiről és az eredményeiről. Summer szerényen válaszolgatott, de a szintidői fantasztikusak voltak. Miközben álmélkodtunk, hogy négy perc harminchat másodperc alatt futott le egy mérföldet, Lainey csipkelődve megjegyezte, hogy ő csak akkor fut, ha kergetik.

– Gyakran kapod magad azon, hogy kergetnek? – kérdezte Tyson pléhpofával.

– Ó, meglepődnél – vágott vissza Lainey önelégült mosollyal, és hátradobta hosszú, barna fürtjeit.

Egyértelműen flörtölt, de ez inkább tűnt játékosnak, mint kiszámítottnak, és a csinos alkata ellenére nem volt eltelve magától.

Summer tovább faggatott bennünket, hogy milyen szakon akarunk továbbtanulni, majd megosztotta velünk, hogy ő orvosnak készül.

Tyson közölte, hogy hezitál az angol irodalom és a vallástörténet között, és valószínűleg jogra megy majd. Lainey azt válaszolta, hogy a film- vagy a színművészeti szakon gondolkodik.

– Benne voltál a gimnáziumi színjátszó csoportban? – kérdezte tőle Summer.

– Belekóstoltam – felelte Lainey. – De szívesebben lennék filmszínész, mint színpadi.

– Nagyon király! – nyugtázta Summer, és felém fordult. – És te, Hannah?

Azt válaszoltam, hogy még nem döntöttem.

– De mégis, mit szeretnél? – ütötte Summer tovább a vasat. – Mármint dolgozni.

Az agyam kínosan kihagyott, mint az ilyen kérdezősködéskor mindig.

– Nem tudom. Talán lakberendezést… vagy valami oktatással kapcsolatos dolgot.

Summer bólintott, és megjegyezte, hogy a tanítás csodálatra méltó foglalkozás, én pedig eldöntöttem, hogy kedvelem. Nagyon kedveltem. Olyan gyakorlatias, őszinte kisugárzása volt, pontosan ilyennek képzeltem mindig az Illinois-ból – és egyébként valamennyi I betűs államból – származó embereket. És tetőtől talpig, a szeplőit meg a vörösesszőke lófarkát is beleértve, makkegészséges benyomást keltett.

– Igen. Ráadásul imádom a gyerekeket – folytattam, arra gondolva, hogy minden karriernél jobban szeretnék férjhez menni és szülni, és olyan otthon maradó anyának lenni, aki sütiket süt és kézműveskedik.

De ez nem olyasmi, amit az ember szívesen beismer, ezért témát váltottam, és megkérdeztem, tervezik-e tavasszal a diákszövetségi tagság hajkurászását. Számomra adott volt, hogy tagja legyek egy ilyennek. Sok gimnáziumi barátnőmnél ez már folyamatban volt Georgiában, Alabamában és Auburnben, ahol a tanév kezdete előtt lezajlott a jelentkezés. Anyám megszállottan vett részt ebben, máris lázasan gyűjtögette az ajánlóleveleket mindazoktól, akikről tudta, hogy van valamiféle kapcsolatuk a virginiai – ahogy ő fogalmazott – „felső kategóriás” nőhallgatói szövetségekhez.

Summer a fejét rázva magyarázta, hogy diáksportolóként nem volna rá ideje. Ez érthető volt, az azonban meglepett, amikor Lainey kijelentette, hogy „inkább kiszúrná a szemét egy forró rúddal, mint hogy támogatásért kuncsorogjon”.

– Megértelek – mondta Tyson. – Apám Alpha-tag volt, és azt akarja, hogy lépjek a nyomdokaiba, én viszont a saját utamat szeretném járni. Majd meglátjuk.

Feszülten figyeltem, kíváncsivá tettek a válaszaik. Most először merült fel bennem, hogy nem csak a hallgatói szövetség vezet az egyetemi társasági élethez, van más út is. Az is megfordult a fejemben, hogy talán Summer, Lainey és Tyson lehetnének az én testvériségem. Az a furcsa érzésem támadt, hogy azok is lesznek.

Tovább cseverésztünk, számtalan témát érintettünk, köztük a családjainkat és a testvéreket (Summernek volt egy bátyja, míg Lainey, Tyson és én egykék voltunk), a középiskoláinkat (Tyson és én kis magániskolába jártunk, Summer és Lainey viszont nagy állami gimnáziumba) és a kapcsolati státuszunkat (mind a négyen szinglik voltunk).

Mire észbe kaptam, éjfél is elmúlt, és azon a varázslatos módon jött létre köztünk a kötelék, amilyenben akkor reménykedtünk, amikor bekerültünk az egyetemre. Summer közölte, hogy most már tényleg muszáj lefeküdnie – korán reggel szokott edzeni –, így aztán számot cseréltünk, és létrehoztunk magunknak egy sms-csoportot. Másnap este együtt vacsoráztunk, és pillanatok alatt igazi négyes fogattá váltunk.

Bármennyire magától értetődőnek éreztük is akkoriban a barátságunkat, most visszanézve látom, mennyire valószínűtlen volt. Túl a véletlenszerűségén, ahogy összetalálkoztunk abban a társalgóban, nagyon különböző világokból érkeztünk. Lainey-t egyedülálló édesanya nevelte fel egy felkapott szörfös városban; Tyson szülei a washingtoni elithez tartoztak, az édesapja befolyásos ügyvéd volt, az édesanyja pedig szövetségi bíró; Summer tipikus közép-nyugati volt, sportos, tősgyökeres amerikai család sarja; és én voltam az egyetlen déli, aki gyerekkoromban még olyanokat mondtam, hogy „igen, asszonyom” és „nem, uram”, vasárnaponként templomba jártam, és masnikat hordtam a hajamban.

Valamiképpen azonban mégis összeillettünk, akár egy puzzle darabkái, és mind a négyen valami mást hoztunk a csoportba. Tyson volt a mély gondolkodású, Lainey a szabad szellem, Summer a fénylő csillagunk és vezetőnk. Én sosem tudtam biztosan, mi is a szerepem, és néha eltűnődtem, hogy vajon mit is látnak bennem. Végül azt mondtam magamban, hogy minden csoportban szükség van egy pomponlányra, és abban mindig jó voltam. Büszkeséggel töltött el, hogy részt vettem Summer valamennyi hazai versenyén, bátorítottam Lainey-t, hogy kövesse a színjátszással kapcsolatos álmát, és támogattam Tyson társadalmi igazságosságra irányuló törekvéseit a campuson.

Egyébként – anyám legnagyobb döbbenetére – végül egyetlen testvériségbe sem léptem be. Rájöttem, hogy amikor barátságról van szó, a minőséget előnyben kell részesíteni a mennyiséggel szemben – és helyes volt az ösztönös megérzésem: csakugyan Summer, Lainey és Tyson lett az én testvériségem.

A következő négy év gyorsan elrepült, és egyszeriben azon kaptuk magunkat, hogy elválnak az útjaink. Tyson a Yale jogi karára indult, Lainey elvállalt egy PR-os munkát New Yorkban, hogy legyen miből élnie, miközben meghallgatásokra jár, én pedig készültem hazatérni, hogy egy bútor-bemutatóteremben dolgozzam az Atlantai Dizájncenterben.

Csupán Summer tervei lógtak némiképp a levegőben. A nehéz biokémia főszakján kapott négyes osztályzatával és a majdnem tökéletes orvosi egyetemi felvételivizsga-eredményével már több rangos helyre felvették, köztük az Ohiói, az Észak-nyugati és a Michigani Egyetemre. A Harvardon – az álomegyetemén – azonban várólistán volt, és idegesen leste a leveleit a végső válaszért. A tanulmányaival kapcsolatos feszültséghez még az is hozzájárult, hogy néhány hét választotta el két fontos bajnokságtól, és emésztette az aggodalom egy elhúzódó bokasérülés miatt. Egyetemi pályafutása alatt beállított két iskolai rekordot, és háromszor kapta meg az All-American elismerést,1 de meg kellett nyernie még egyet – ami még egy púp volt a hátán.

A legeslegutolsó egyetemi vizsgája előtti estén kettesben ültünk a Rotunda lépcsőjén, néhány méterre a Lawnon lévő, történelmi jelentőségű albérletétől, ahol az évfolyamunk legkiemelkedőbb hallgatói lakhattak, mert csak ők kaptak engedélyt rá. Red Bullt tartott a kezében, és kész idegroncs volt. Ahogy hallgattam a mikroökonómia-kurzusáról szóló dühöngését, ellenálltam a késztetésnek, hogy az orra alá dörgöljem: Én megmondtam. Az UVA-n mindenki tudta, hogy az a kurzus tanulmányiátlag-gyilkos – és a biokémia főtárgyhoz szükségtelen felvenni.

Ehelyett inkább azt mondtam, amit négy éve mondogattam a számtalan versenye és vizsgája előtt: szuperül teljesít majd.

Megrázta a fejét, szorosabbra húzta a lófarkát, és azt felelte:

– Ezúttal nem, Hannah. Tényleg az az érzésem, hogy esetleg meg is bukhatok.

– Ez nevetséges. Legrosszabb esetben megkapod az első négyesedet – győzködtem, majd emlékeztettem rá, hogy három fantasztikus orvosi egyetemre már bejutott.

– Igen. De azok egyike sem a Harvard – szögezte le.

Nagyon picit bosszankodva felsóhajtottam, aztán felálltam, és lesöpörtem a port a levágott szárú farmerom fenekéről.

– Jól van – mondtam. – Hagylak tanulni.

Felpillantott rám, és azt kérdezte:

– Hová készülsz?

– Vacsorázni megyek Lainey-vel és Tysonnal. Utána pedig arra a lacrosse-partira.

Átsuhant az arcán egy grimasz, amely arról árulkodott, hogy fél, kimarad valamiből, aztán azt kérdezte:

– Neked nincs vizsgád pénteken?

– De van. Csak az könnyű lesz.

– Pfuj! Irigyellek.

– A középszerűségemért? – viccelődtem.

Visszamosolygott rám, aztán azt mondta, hogy érezzem jól magam.

Másnap reggel későn ébredtem egy kis másnapossággal – megbántam, hogy bedobtam azt az utolsó bólét. Megnéztem a telefonomat, és láttam, hogy volt egy nem fogadott hívásom és egy sms is jött Summertől: Úristen! Annyira elcseszett vagyok! Hívj fel!

Épp elindítottam volna a hívást, de legyűrt az émelygés hulláma, és visszatettem a fejem a párnámra. A szokásos jelenetünk várhat.

Körülbelül egy órával később felkeltem, és visszahívtam Summert. Nem vette fel, úgyhogy hagytam neki egy üzenetet, lezuhanyoztam, és elballagtam a Bodo’sba, a kedvenc bagelezőnkbe. Vettem két tojásos szendvicset, aztán a Lawn felé vettem az irányt, és bekopogtam az ajtaján. Nem nyitotta ki, így hát megfordultam, hogy elmenjek, de aztán úgy döntöttem, hogy az egyik szendvicset az íróasztalán hagyom gratuláló levélke kíséretében. Függetlenül attól, hogyan sikerült az utolsó megméretése, mégiscsak végzett az egyetemi vizsgáival. Ez fontos mérföldkő volt. Mivel tudtam, hogy általában nem szokta bezárni a szobáját, elfordítottam a kilincsgombot, és kinyitottam az ajtót.

Ez lett életem legszörnyűbb pillanata: ahogy felnéztem, azt láttam, hogy Summer, az én szépséges barátnőm, a mennyezeti lámpatest egyik ágáról lóg le. Az a narancssárga selyemsál volt a nyakára kötve, amelyet tőlem kapott a huszonegyedik születésnapjára. A csupasz lába himbálózott. Zöld szeme nyitva volt, de üresen meredt a semmibe.

Segítségért kiabáltam, aztán hívtam a 911-et. A telefonközpontos még a vonalban volt, amikor ledobtam a földre a telefonomat, és felmásztam egy székre Summer mellé. Felnyúltam, és őrjöngve próbáltam a körmömmel kibogozni a szoros selyemcsomót. Egész idő alatt némán fohászkodtam Istenhez, könyörögtem neki, hogy mentse meg.

A lelkem mélyén tudtam, hogy már késő, de nem voltam hajlandó elhinni. Felfoghatatlan volt az egész. Summer mindig is egészséges, gyors és erős volt. Csak az imént írt nekem sms-t. Velünk együtt kellett volna átvennie jövő héten a diplomáját. Orvosi egyetemre akart menni. Arra készült, hogy orvos lesz, aki életeket ment. Nem arra, hogy fiatalon meghaljon.

Időközben a szomszéd szobában lakó csendes fiú is megjelent az ajtóban. Hallottam, hogy azt suttogja: Szűzanyám!, majd felkapott egy ollót Summer íróasztaláról. Feladta nekem, és mialatt elvágtam vele a sálat, a fiú a karjába zárta Summert, és leeresztette a keményfa padlóra, ahol én azonnal megkezdtem az újraélesztést.

Onnan kezdve az emlékeim összekuszálódnak, ámbár bizonyos részletek örökre belevésődtek az agyamba. Emlékszem arra a pillanatra, amikor megérkeztek a mentők, és átvették a szívmasszázst, az esztelen reményhullámaimra, ahogy hallgattam a nyugodt hangjukat és a műszerek csipogását, a kézi adóvevőikből kiszűrődő sercegést. Még mindig bekövetkezhet a csoda, biztattam magamat, miközben felhívtam Tysont, majd Lainey-t, és ziháló hangpostaüzenetet hagytam nekik. Emlékszem a kis tömegre, ahogy a Rotunda lépcsőjén némán gyülekezve nézegettek Summer szobája felé. Emlékszem a látványra, ahogy Tyson keresztülvágtat a Lawnon, és levegő után kapkodva botorkál a karomba. Emlékszem az egyetem biztonsági őrére, aki visszatartotta, és azt mondta neki, hogy ne menjen tovább. Emlékszem a torokhangú zokogására, miközben térdre esett. Emlékszem annak a cipzáros fekete zsáknak a látványára, és a pánikra, amely rám tört, tudva, hogy Summer teste csapdába esett a sötétségben. Emlékszem a hangra, ahogy a hordágy végigzötyögött a téglaburkolatú gyalogúton, mi pedig Tysonnal egymásba kapaszkodva kullogtunk utána. Emlékszem a mentőautóra – a csukódó ajtók puffanására és arra, ahogy minden ceremónia nélkül kigördült a parkolóból. De legfőképpen az ezt követő fülsiketítő csendre emlékszem.

Summer nem hagyott búcsúlevelet. Felhívta Tysont és Lainey-t is – közvetlenül utánam –, de ők sem vették fel, és egyikünknek sem hagyott üzenetet a hangpostán. Az egyetlen igazi nyomunk a nekem írt utolsó sms volt.

Kötelességtudóan és szégyenkezve megmutattam Summer szüleinek, amikor eljöttek a lányuk holttestéért és holmijáért, de nem tudtam rászánni magam arra, hogy bevalljam, egy órát vártam azzal, hogy visszahívjam. Amikor megkérdezték, van-e elképzelésem arról, hogy mire utalt az üzenetében, csupán azzal tudtam előrukkolni, hogy nem szerepelt jól a vizsgáján. Magamban viszont azt mondtam, hogy ez kizárt, senki sem ennyire maximalista. Még Summer sem.

Időközben a tragikus hír úgy söpört végig a campuson, akár a futótűz a szélviharban. Mindenki tudta, mi okozta a halálát, de senki nem tudta, miért tette. Tyson, Lainey és én nem foglalkoztunk ezekkel a kérdésekkel, nem vettünk részt ezekben a beszélgetésekben, a találgatások azonban visszaszivárogtak hozzánk. Némelyek azt gondolták, hogy közönséges levertség állhatott mögötte. Mások Summer bokasérülésére és a diáksportolói lét okozta stresszre fogták. Megint mások azon tűnődtek, nem lehetett-e egy fiú vagy szakítás az ok. Aztán lábra kaptak azok a pletykák, hogy Summer lebukott, miközben csalt a mikroökonómia-vizsgáján. Néhány évfolyamtársa állította, hogy látták, amint a tanáruk megkocogtatta Summer vállát, majd mind a ketten elhagyták a termet.

Az egyetem közel hetvenkét óra elteltével kiadott egy hivatalos közleményt. Ebben ékesszólóan ecsetelték a közösség nagy szomorúságát, és kifejezték mély részvétüket Summer családjának, barátainak és csapattársainak. Ámde válaszokkal ez sem szolgált. Ha Summer szülei kaptak is pluszinformációt, úgy döntöttek, hogy azt nem osztják meg velünk.

Tyson mind a mai napig kitart amellett, hogy Summer sosem csalt volna. Ahhoz ő túl becsületes volt. Én viszont arra a meggyőződésre jutottam, hogy ez az egyetlen érthető magyarázat. Akkoriban az UVA-n még egy rendkívül szigorú, semmiféle kibúvót meg nem engedő becsületkódex volt érvényben, tehát ha Summert vétkesnek találják, a büntetése a kicsapás lett volna. Nem kapott volna diplomát. Az iskolai futóeredményeit eltörölték volna. Nem mehetett volna a Harvardra – de más orvosi egyetemre sem. Summer fejében az élete már azelőtt véget érhetett, mielőtt eldobta magától.

A következő év egy hosszúra nyúlt rémálom volt. Emésztett a bűntudat és a bánat. Sehova nem tudtam úgy elmenni, vagy bármit úgy csinálni, hogy az ne indított volna be egy emléket valamiről, amit Summer szeretett. A Starbucks. Az avokádókrém. A countryzene. A baseball. A társasjátékok. A fekete labradorok. A nyolcvanas évekbeli romkomok. A kilencvenes évekbeli szitkomok. A négylevelű lóherék. A pink szín. Bármi, ami a futással, vagy Chicagóval, vagy az imádott egyetemünkkel volt kapcsolatos.

Naponta minimum egyszer éreztem a késztetést, hogy felhívjam Summert, és beszélgessek vele. Azokban a pillanatokban gyakran inkább Tysont vagy Lainey-t hívogattam, de mind a ketten nagyon elfoglaltak voltak. Az első év a jogi egyetemen kimerítő volt, Lainey-t pedig elkapta a meghallgatások és a partik forgószele abban a városban, amelyik sosem alszik.

Mindeközben úgy éreztem, hogy visszasüppedtem a régi atlantai életembe. Ugyanazokra a helyekre jártam, ahová középiskolás koromban, és ugyanazokkal az emberekkel lógtam. Még a munkám is nyomasztóan ismerősnek tűnt: heti negyven órában túlárazott bútorokat és csillárokat árultam a szokásos, szóba jöhető vevőknek, akik tetemes hányada anyám Buckhead negyedbeli, gazdag barátnői közül került ki.

Aztán meg ott volt maga anyám. Négy éven keresztül sikerült megúsznom a naponkénti ellenőrzéseinek egy részét. Mennyei volt a távolság. De aztán ugyanott folytatta, ahol abbahagyta a ruháimra, a hajamra, az alakomra, a sminkemre, a bőrömre és a tartásomra vonatkozó kétélű dicséreteivel és könyörtelen kritikáival.

Különösen a szerelmi életemmel – pontosabban a szerelmi életem hiányával – foglalkozott megszállottan, és kéretlen tanácsokkal bombázott, amelyeket „javaslatoknak” hívott. Próbáltam elmagyarázni neki, hogy nem vagyok abban a lelkiállapotban, hogy randizzam – túlságosan szomorú voltam –, de ő nem tágított, én pedig ugyanúgy igyekeztem megfelelni neki, mint régen. Kimerítő időszak volt.

Mivel közeledtünk Summer halálának egyéves évfordulójához, írtam egy sms-t Lainey-nek és Tysonnak, amelyben megkérdeztem, össze tudnánk-e hozni akkorra hármasban egy találkozót. Jó ötletnek tartották – már túl rég nem láttuk egymást. Lainey egy kis kaliforniai napsütést javasolt. Azt írta, az édesanyja elutazik azon a hétvégén, és megszállhatnánk a tengerpart közelében lévő kis házában. Csodásan hangzott – mármint annyira csodásan, amilyenek a dolgok Summer nélkül lehettek.

Néhány héttel később mind elrepültünk San Diegóba, ahonnan autóval mentünk tovább Encinitasba. Az első együtt töltött délutánunkon nem beszéltünk túl sokat Summerről. A 101-es tengerparti országút mellett sétáltunk, egy hipszterbárokkal és menő butikokkal szegélyezett, élénk utcán, és Lainey megmutogatta a régi kedvenc helyeit.

– Hé! Egyforma tetkót kellene csináltatnunk! – kiáltott fel, amikor elhaladtunk a kétes kinézetű bolt mellett, amelyben a kis Mérleg jelképet varrták a bal bokája belső felére. – Lehetne Summer monogramja.

– Anyám megölne – csúszott ki a számon.

– Huszonhárom éves vagy, Hannah – torkolt le Lainey. – Már nincs szükséged a jóváhagyására.

– Tudom – feleltem. – De igazából én is utálom a tetoválásokat.

– Nagyon köszönöm – nevetett Lainey.

– Magamon utálnám – helyesbítettem. – A tiédet rajtad imádom.

– Na persze – mondta mosolyogva.

Tyson mélyen a gondolataiba merülve harapdálta az ajkát. Néhány másodperc múlva megszólalt.

– Szerintem is csinálnunk kellene valamit. Summer emlékére.

– Például mit? – firtatta Lainey.

– Még nem tudom – válaszolta Tyson. – De majd rájövök.

Később, már este, miután vacsorát készítettünk és rendet raktunk a konyhában, kinyitottuk a második üveg bort. Komor volt a hangulat, majd egyenesen sötét.

– Támadtak már valaha valamelyikőtöknek… öngyilkos gondolatai? – tette fel nekünk Tyson egyszer csak a kérdést.

Összerezzentem a szó hallatán – már nem bírtam elviselni, ha valaki hangosan kimondta –, aztán megráztam a fejem.

– Nem, soha – felelte Lainey. – És neked?

Tyson olyan hosszan habozott, hogy aggódni kezdtem, aztán azt mondta:

– Eltűnni már akartam, de meghalni nem.

– Eltűnni? Hová? – kérdezte Lainey.

– Eltűnni valahonnan… mindenhonnan…

– Hm. Annak a neve „halál” – jelentette ki Lainey.

– Nem, ez nem ugyanaz. Nem arról van szó, hogy meg akarnék halni. Arról szól, hogy el akarok menekülni a fájdalom elől – magyarázta Tyson. – Ismeritek azt az idézetet David Foster Wallace-tól? Amelyben az öngyilkosságot ahhoz hasonlítja, mint amikor valaki kiugrik egy égő épületből?

Lainey és én nemmel válaszoltunk.

– Nem arról van szó, hogy az illető nem fél a zuhanástól, mert igenis fél, csak arról, hogy ez még mindig kevésbé tűnik szörnyűnek, mintha elevenen megégne – osztotta meg velünk Tyson a saját szavaival az idézetet.

– A francba! – suttogta Lainey. – Amikor így mondod, szinte értem. Szinte.

– Én is – feleltem, már egymilliomodszor azt kívánva, hogy bár abban a másodpercben visszahívtam volna Summert, amint elolvastam az üzenetét. Bárcsak egyenesen odamentem volna a szobájába! Megmentettem volna.

A bűntudat és a megbánás hullámát a zavar és a harag ismerős utósokkja követte. Miért adta fel az általam ismert legkeményebb ember ilyen hirtelen, bármiféle figyelmeztetés nélkül?

– Ígérd meg, hogy soha… – mondtam Tysonnak.

– Látod? Pont ez a lényeg – felelte Tyson. – Szerintem ilyen ígéretet senki sem tehet. Hacsak nem állsz abban az égő épületben, te sem tudod, hogy mit tennél.

– Akkor azt ígérd meg, hogy legalább beszélsz velünk… – A mondat közepén elhallgattam.

Ahogy Tyson szemébe néztem, azt láttam, mintha megvilágosodna.

– Ez az! Ezt az ígéretet kell tennünk… Ha bármikor úgy érezzük, hogy mélypontra jutottunk, akár egy konkrét okból, akár teljesen ok nélkül, meg kell ígérnünk, hogy beszélünk egymással.

– Igen – bólintottam nyomatékosan. – De nem csupán beszélünk. Hanem összejövünk. Ahogyan most.

– Helyes – értett egyet Tyson. – Pont úgy, ahogy most.

– Mindegy, hol vagyunk, vagy mivel vagyunk elfoglalva – tette hozzá Lainey.

Tyson bólintott, majd elővett egy spirálfüzetet meg golyóstollat a hátizsákjából, és egy üres oldalra lapozott.

– Mit csinálsz? – tudakolta Lainey.

– Megfogalmazok egy szerződést – felelte Tyson, azzal energikusan írni kezdett.

Néhány perc elteltével megállt, lepillantott az oldalra, és kijelentette:

– Megvan. Kész.

– Mi áll benne? – kérdezte Lainey.

Tyson megköszörülte a torkát, és hangosan felolvasta: Amennyiben a következő napokban, hónapokban és években mi, alulírottak válsághelyzetben, levert állapotban találjuk magunkat, vagy mély szomorúság, illetve sötét hangulat uralkodik el rajtunk, ezennel ünnepélyesen esküszünk, hogy megkeressük egymást, mielőtt bármilyen drámai lépést tennénk vagy valamilyen végleges döntést hoznánk. Ezt a szerződést Summer nevében és emlékére kötjük.

– Hű! – suttogtam. – Ez tökéletes.

Tyson bólintott, majd azt mondta:

– Már csak valami név kell neki.

– Öngyilkossági szerződés? – vetette fel Lainey.

Tyson ugyanúgy elborzadt, ahogyan én.

– Úristen, dehogy! Ez úgy hangzik, mintha egy szekta szerződése lenne, amelyben megígérjük, hogy megöljük magunkat – tiltakozott.

– Mit szólnátok a Summer-szerződéshez? – javasoltam.

– Igen, ez jó – bólintott Tyson, és felírta a lap tetejére. Aztán keltezte, majd húzott három vonalat az aljára. Ő írta alá az első vonal felett, Lainey a másodikon és én a harmadikon.

Miután immár érvénybe lépett a szerződésünk, Lainey azt javasolta, hogy sétáljunk egyet a parton. Rakhatnánk tüzet, esetleg beiktathatnánk egy éjszakai úszást. Tyson és én beleegyeztünk, bár én tudtam, kizárt, hogy én belemenjek a sötét, vélhetően cápákkal teli óceánba. Felvettük a cipőnket, fogtunk egy zseblámpát, néhány törülközőt és pár szál gyufát, aztán beletöltöttük a maradék borunkat a termoszba, és útnak indultunk.

Hűvös volt az éjszaka. Túl hideg az úszáshoz, döntöttük el. Helyette inkább tüzet raktunk a tengerparton az egyik kijelölt tűzrakó gödörben. Leterítettük köré a törülközőinket, összebújtunk, hogy melegítsük egymást, és szótlanul körbeadtuk a borral teli termoszt.

Kis idő múlva elkezdtük felidézni a Summerrel kapcsolatos emlékeinket – egyik pillanatban nevettünk, a következőben sírtunk. Egy ponton, amikor már kezdtünk teljesen szétesni, Lainey azzal dobta fel a hangulatot, hogy egy közeli vízimentő állomásra mutatva elmesélte, hogy ott vesztette el a szüzességét. Már hallottuk a történetet, de felnevettünk, ahogy újból elért ahhoz a részhez, amikor sugárban lehányta az őket lefülelő zsarut.

Miután elhalt a nevetésünk, Lainey felsóhajtott:

– El sem tudom hinni, hogy Summer sosem szexelt.

Tyson arcára kiült a meglepetés.

– Még szűz volt?

– Igen – bólintottam. – Tartogatta magát.

– A házasságra? – kérdezte Tyson.

– Nem feltétlenül a házasságra, inkább az igaz szerelemre – feleltem, és lesütöttem a szemem, mert hirtelen átéreztem mindannak a súlyát, amit kihagyott életében.

Lainey újból felsóhajtott.

– Olyan baromira tiszta volt – jelentette ki.

Tyson bólintott.

– Igen, velejéig jó volt. Csodálatos orvos lett volna belőle.

– És anya – tettem hozzá.

Ismét elhallgattunk, néztük, ahogy elenyészik a tűz, és mind a hárman a saját gondolatainkba merültünk. Amikor megborzongtam, Lainey felajánlotta, hogy menjünk vissza
a házba.

– Mondhatok előbb egy imát? – kérdezte Tyson, és Lainey-re pillantott.

Ő nem hitt Istenben, de bólintott. Megfogtuk egymás kezét, Tyson pedig lehunyta a szemét és lehajtotta a fejét. Én is így tettem, és hallgattam a parton megtörő hullámok hangját.

– Mennyei Atyánk – kezdett hozzá végül Tyson halk, de tiszta hangon –, bár sosem fogjuk igazán megérteni, miért döntött Summer úgy, hogy itt hagy bennünket, imádkozunk, hogy emléke maradjon örökké áldás, juttassa eszünkbe, hogy óvatosan sétáljunk át ezen a törékeny életen… szeressünk… szeretve legyünk… és tegyünk meg minden tőlünk telhetőt, hogy enyhítsük mások fájdalmát, kétségbeesését és szenvedését. Kérünk, adj erőt, hogy követhessük ezt a küldetést, és megtarthassuk az egymásnak tett szent ígéretünket. Köszönjük neked a barátságunk áldását. – Kis szünetet tartott, aztán suttogva hozzátette: – Ámen.

– Ámen – visszhangozta Lainey.

– Ámen – mondtam én is.

Amikor hazatértem Kaliforniából, tudtam, meg kell találnom a módját, hogy továbblépjek. Az ígéret, amelyet tettünk, arról szólt, hogy mindig ott leszünk egymásnak, és soha többé nem engedjük, hogy újból lesújtson a tragédia. De arról is, hogy mindhármunknak meg kell találnunk a saját, előre vezető utunkat. Én nem voltam olyan briliáns elme, mint Tyson, sem olyan karizmatikus személyiség, mint Lainey. Plusz nem voltak konkrét hivatásbeli céljaim, és nem volt igazi szenvedélyem sem. De ettől még lehetett értelmes életem.

Számomra ez a házasságot és az anyaságot jelentette. Lehet, hogy ennek volt valami köze az anyámhoz és a bonyolult kapcsolatunkhoz, de akkor is saját családra vágytam. Szerettem volna egy férjet, egy életre szóló partnert, akivel boldog otthont és a gyerekeim számára biztonságos fészket tudnék teremteni. A családról alkotott elképzelés volt az egyik téma, amelyről Summerrel sokat beszélgettem. Bármilyen ambiciózus volt is, ugyanúgy áhította a házasságot és az anyaságot, mint én. Egyszer azt mondta nekem, hogy én leszek a tanúja és az elsőszülött gyerekének a keresztanyja. Azt feleltem, hogy ő pedig az enyém. Azon viccelődtünk, hogy Lainey alighanem megkönnyebbül, ha mentesül e kötelességek alól. Összetörte a szívem, hogy már nem hozhatom össze ezeket a dolgokat Summerrel. Tudtam azonban, hogy ő is azt akarná, hogy teljesítsem be a vágyaimat.

Így hát továbbléptem. Nagyon odatettem magam a munkában, és aztán kaptam egy olyan állást, amit már jobban szerettem. Randikra jártam. Sikerült megint kicsit jól éreznem magam. És odabent egész idő alatt hallottam, ahogy Summer bátorít.

Aztán egy nap, teljesen váratlanul Grady Allen telefonált, és elhívott vacsorázni. Az első gondolatom Summer volt. Határozottan emlékeztem rá, hogy meséltem neki Gradyről, az utca végén lakó helyes, idősebb fiúról. Gyerekkoromban bele voltam zúgva – bár ezzel nem voltam egyedül. Életének valamely pontján a városban jó néhány lány őrülten belehabarodott.

Szerettem volna felkapni a telefont, és megosztani a hírt Summerrel. Természetesen abba a megalázó gyanúmba is be akartam avatni, hogy anyám keze benne van a dologban, oly módon, ahogyan Mrs. Bennet járt el a Büszkeség és balítéletben (a gyanúm később be is igazolódott). Tudtam azonban, hogy mit mondott volna erre Summer. Valami olyasmit, hogy: „Kit érdekel, hogyan és miért keresett meg? Menj el vele!” Azt mondtam magamnak, hogy igaza lett volna, és anyám közbeavatkozása most az egyszer hasznosnak bizonyult.

Mindenesetre az első randi Gradyvel fantasztikus volt. És a második meg a harmadik is. Ahogy haladtak a dolgok, és a kapcsolatunk különféle mérföldkövekhez ért, folytattam az elképzelt beszélgetéseimet Summerrel. Mennyire örült volna az örömömnek az első csókunk után, vagy amikor először szexeltünk, és amikor végül Grady megvallotta, hogy szeret. Minden újabb lépésnél hiányzott Summer, de leginkább azután, amikor Grady fél térdre ereszkedett, és megkérte a kezem.

Mármint mostanáig leginkább. Mivel a szívem másodszor is összetört.

TARTALOM

Prológus. Hannah

1. Hannah

2. Lainey

3. Tyson

4. Hannah

5. Tyson

6. Lainey

7. Hannah

8. Tyson

9. Lainey

10. Tyson

11. Hannah

12. Lainey

13. Tyson

14. Hannah

15. Lainey

16. Tyson

17. Hannah

18. Lainey

19. Tyson

20. Hannah

21. Lainey

22. Tyson

23. Hannah

24. Lainey

25. Tyson

26. Hannah

27. Lainey

28. Tyson

29. Hannah

30. Lainey

31. Tyson

32. Hannah

33. Lainey

Egy évvel később. Hannah

Köszönetnyilvánítás

A szerzőről

21. Század Kiadó – XXI. Század Kiadó Kft., Budapest

Felelős kiadó Bárdos András és Rényi Ádám

Kiadványfelelős Kovács-Rényi Anna

Szerkesztette Papp Sándor Zsigmond

Borítóterv Győrfi Judit

Előkészítés Takács Andrea

Tördelés Váraljai Nóra

Korrektúra Bérci Ágnes

Elektronikus változat Ambrose Montanus

Felhasznált betűtípusok

Afacad – SIL Open Font License

EB Garamond – SIL Open Font License

Nymphette – Nymphont License v1.00

Noto Serif – Apache License 2.0

Source Serif 4 – SIL Open Font License

Vollkorn SC – SIL Open Font License