A fordítás az alábbi kiadás alapján készült:

Tyler James Smith: Unstoppable Moses

Flatiron Books, New York

A kitalált történet szereplői is kitaláltak, mindennemű hasonlóság a valósággal a véletlen műve.

Fordította: Bíró Péter

Szerkesztette: Adámy Luca

Könyvterv: Szabó Vince | Malum Stúdió

Tördelte: Gelányi Mariann

Copyright © 2018 by Tyler James Smith

Hungarian translation © Bíró Péter, 2019

Hungarian edition © GABO Kiadó, 2019

Minden jog fenntartva. A könyv bármely részletének közléséhez a kiadó előzetes hozzájárulása szükséges.

Elektronikus kiadás v.1.0.

ISBN 978-963-406-887-7

Kiadja a GABO Kiadó

www.gabo.hu

gabo@gabo.hu

www.dibook.hu

Felelős kiadó: Földes Tamás

Felelős szerkesztő: Solymosi Éva

Jimnek, Jane-nek és Jesse-nek. Mindig.

EGY:
A GYŰLÖLET-BŰNCSELEKMÉNY

Nyolcéves korunkban Charlie Baltimore meggyilkolt.

Azért törtünk be az apja – az én nagybátyám – dolgozószobájába, mert nem sokkal korábban láttuk az Ellopott frigyláda fosztogatóit és mert a faterja nem sokkal korábban vett magának egy pisztolyt. Azért szerezte be az ötlövetű, diófa markolatú, rövid csövű 38-ast, mert aggódott amiatt, hogy olyan közel laknak Chicagóhoz, Charlie pedig meg akarta mutatni nekem azt a jellegzetes csattanást, amit akkor lehet hallani a filmekben, amikor a hős vagy a főgonosz fegyveréből kifogy a lőszer. Álltam az irodában és, mintha csak egy kardot forgatnék, széles mozdulatokkal hadonásztam egy majd’ méteres vonalzóval, és igyekeztem olyan ádáz képet vágni hozzá, amilyet emberfia még nem látott. Charlie arcán széles vigyor terült el, rám fogta a pisztolyt, amelyről mindketten azt gondoltuk, hogy nincs megtöltve, és meghúzta a ravaszt.

A fegyver nagyot ugrott a kezében és kilőtt egy golyót,{1} amely húsz centi mélyen fúródott bele a falba a hátam mögött. Útközben lyukat ütött a tüdőmbe, felsértette az egyik szívkamrámat és a külvárosi tragédiák mélyvörös árnyalatával fröcskölte tele a tapétát. A fájdalomra nem, csak arra emlékszem, hogy Charlie azon a gendersemleges hangon kezdett el sikoltozni, amelyet csak egy nyolcéves gyerek képes kiadni magából, utána aztán távolivá és súlytalanná vált minden.

Az este további része összefolyt előttem. Főleg a sok zötykölődésre, rázkódásra emlékszem. Az agyam is beleremegett, amikor Mar nénikém az ölébe rakott párnára fektette a fejem, és egyre csak azt motyogta, hogy Jézusom, Jézus Máriám, lélegezz, Moses! vagy amikor Charlie görcsösen szorongatta a karomat, miközben az anyjához bújva zokogott, vagy amikor az arcomba nyomták a lélegeztetőballont, mielőtt két hatalmas fickó ki nem gurított a házból.

A mentőnek műszer-, műanyag- és fertőtlenítőszaga volt.

Pontosan nem emlékszem, mert csak egy-két felvillanó kép maradt meg az egészből, de valahogy, valamikor megérkeztünk a kórházba, ahol aztán egy időre megszűnt a zötykölődés, mivel a fegyverből leadott lövéseknek elég durva következményei tudnak lenni, és akkor Charlie Baltimore három percen át gyilkosnak érezhette magát.

Azért tudom, hogy mi történt, mert azóta legalább ezerszer hallottam a történetet:

Arra a három percre elveszítettek, de aztán sikerült visszahozniuk.

Rettenetes volt.

Szörnyű. Az életem – elnézést a kifejezésért – legkibaszottabbul reménytelen pillanatainál is nyomasztóbb.

Feküdtél csak, aztán az EKG ismét jelezni kezdett. Legalábbis az orvos így mesélte.

Magunkon kívül voltunk, egészen addig nem is tudtunk a szívleállásodról.

Mindnyájan ott zokogtunk a váróteremben.

Nem, ilyesmi csak a filmekben szokott lenni, a defibrillátort csak a rendszertelen szívverés helyrezökkentéséhez használják.

Hát én akkor… de hagyjuk inkább, ugorjunk ahhoz a részhez, ahol…

Már éppen használni akarták, amikor visszajöttél.

Egy hatalmas sóhajszerű lélegzetvétellel.

Aztán jött a légmell, a pneu-mot-ho-rax… vagy nem is… a pneu-mo-tho-rax… Az. Be kellett vezetni egy csövet a tüdőd és a mellhártyád közé.

Nagy volt a baj. A golyó nem maradt egyben.

Aztán egyszer csak a masina, szóval az EKG, újra pittyegni kezdett.

Mindebből én természetesen nem emlékszem semmire. Az egészből csak a sok ide-oda rángatás, a zötykölődés maradt meg, és az, hogy hirtelen gyötrő szomjúságot érzek, ez az emlék viszont három nappal későbbről származik. Az orvosok magamhoz térítettek, én feküdtem a túl nagy ágyon a karomból kilógó mindenféle csövek között, a szüleim pedig a matrac szélén üldögéltek.

Még mielőtt visszanyertem volna az eszméletemet, a szüleim egy hatalmas Superman-pólót húztak rám, mintha azzal, hogy a jelek szerint kicsusszantam a halál markából, már bele is nőttem volna.

Nem tudom, hogy álmodtam-e, és soha nem is kérdeztem meg, de mintha emlékeznék arra, hogy az anyám a hajammal babrált, mielőtt magamhoz tértem volna. Ült mellettem, cirógatta a fejem, és mintha a mondat közepénél járt volna, amikor elkezdtem hallani a szavait.

– …arra gondoltam, hogy a testem és a lelkem teljes tartószerkezete szét fog fagyni és darabokra hullik, ha nem ébredsz fel, kicsikém.

Pislogtam egyet, és hirtelen mindenki ott termett az ágyamnál.

Az apám úgy nézett ki, mint akivel közölték, hogy mellbe lőtték a fiát, majd egész éjjel azon rágódott, hogy milyen ruhában temesse el. Az anyám valószínűleg jobban hasonlított valakire, aki a halálból tért vissza, mint én magam, mert, ha nem is mutatta ki, és csak addig tartott, amíg vissza nem zökkent a ridegen és elszántan zakatoló világba, szinte teljesen magába roskadt, megsemmisült.

Fogták egymás kezét, és ez valami olyasmi volt, amit apám tavalyi elköltözése óta nem láttam tőlük…

Amikor Charlie másnap meglátogatott, a kettőnk új, tragédia utáni változatának avatási ajándékaként elhozta nekem a Nintendo DS-ét. Akkor láttam először a tekintetében a fékezhetetlenséget. A történet a fegyver mindkét végén állva fontos tanulságokkal szolgált. Az én oldalamról nézve így szólt: Szíven is lőhetsz akár, úgyis fel fogok állni; Charlie felől nézve pedig így: Nyugodtan meghúzhatom a ravaszt, nem lesz semmi bajod.

Bár a gimnazisták életében az esték a leggyakrabban az unalom, a hormonok és a túl sok szabadidő tomboló viharáról szólnak, mi egy test elszállításával voltunk elfoglalva. A néptelen főutcán robogtunk át a városon, és a nyomunkban csak úgy porzott a decemberi hó.

– Basszus, Moses! Hajts már! Gyerünk, gyerünk, nyomd neki!

– Ne üvölts! – kiáltottam rá. – Freddie alig él! Kurvára ki fog nyuvadni alattunk – mondtam inkább magamnak, mint Charlie-nak.

– Rohadtul nem kellene csesztetned Freddie-t!

Hátranéztem, hogy nem követnek-e minket. Elég jó esély volt arra, hogy megláttak, és hogy azóta már hívták is a rendőröket, de ahogy kétségbeesetten visszafordultam, nem láttam villogó fényeket, csak a hátsó ülésen letakarva ülő nagydarab, ember formájú kupacot, amely minden egyes kanyarnál előre-hátra dülöngélt.

– Szerinted Harper meglátott minket? – kérdeztem Charlie-tól, miközben benéztem az összes mellékutcába, amelynél elhajtottunk. A város szélén fekvő, erdős terület felé tartottunk, mert a mi Guthrie nevezetű álmos kisvárosunk és a tíz kilométerre fekvő, jóval mozgalmasabb – Chicagóhoz képest persze szintén szánalmas porfészeknek tűnő – Greenfield között ez volt az első olyan hely, amelyre illett valamennyire a senkiföldje elnevezés. Kikapcsoltam a rádiót, hogy jobban koncentrálhassak.

– Harper egy pap, hogyne látott volna! Guy szeme mindent lát, mint Istené!

– Lelkipásztor – mondtam a visszapillantó tükörbe nézve.

– Mi van?

– Harper lelkipásztor, nem pap – mondtam, és durván balra rántottam a kormányt, az autó kifarolt a saroknál, a megcsúszó kerekek sodródva pörögtek a havon és kattogva, kopogva működésbe lépett az ABS. – Ő egy protestáns egyház lelkipásztora.

Charlie dünnyögött valamit, majd hátrapillantott. Egy kéz hanyatlott ki a takaró alól, mintha csak az úti célunkat akarta volna megmutatni. Irány a Pinz!, a bowlingpálya, amely már csak másfél kilométernyire volt… Még mindig másfél kilométernyire…

– Akármi is a hivatalos megnevezése…

Hirtelen, talán kéttömbnyivel mögöttünk pirosan és kéken villódzó fények bukkantak fel a sötétben, mert természetesen megláttak minket.

– Zsaruk! – mondta Charlie. – Taposs bele, rázd le a rohadékokat! Freddie, te meg le ne robbanj nekem!

Freddie persze nem válaszolt.

A fűtés be sem volt kapcsolva, mégis elöntött a forróság, és éreztem, hogy a fülem is belevörösödik, mintha csak megirigyelte volna az autónk belsejét elárasztó villogó fény színét. Nem tapostam bele, sőt ellenkezőleg. A járőrkocsi már közvetlenül mögöttünk szórta a villámokat, én pedig lassítottam, hogy egy éles kanyarral rá tudjak fordulni a földútra, amely a senkiföldjén át egyenesen a bowlingpályához vezetett. Ha nagyot farolva, csúszkálva is, de sikerült ráfordulnunk a jeges földútra, a rendőrök viszont túlrobogtak rajtunk, és még a szirénájuk is máshogy kezdett szólni, ahogy tehetetlenül pörögve továbbsodródtak.

– Basszus! Basszus! – mondtam elragadtatva, mert annyira tetszett, amit a visszapillantó tükörben láttam.

– Jogos – bólintott Charlie, majd a műszerfal tetejét kezdte püfölni a tenyerével. – Ez az, Csoda Fiú! Nyomjad! Adj neki!

Charlie mosolygott, és miközben a kisvárosi zsaruk piruetteztek mögöttünk a jégen, odavoltunk a gyönyörűségtől, és rohadt nagy istenkirályoknak éreztük magunkat.

Ha az ember egyszer már visszatért a halálból, elég nehezen tartja magát bármiféle egyéb szabályhoz. Hiába hívták ránk a rendőrséget és hiába volt a lelkipásztor a szemtanúja aznap éjjel a számos bűncselekményünk közül az elsőnek, ha az unokatestvéred Csoda Fiúnak szólít, csak az jut eszedbe, hogy nincs az az isten, aki megállíthat. Kikapcsoltam a világítást, úgyhogy az éjszakai sötétség fedezékében kanyarogtunk végig a földúton, hogy azután jobbra-balra csúszkálva megérkezzünk a Pinz! mögötti holdsütötte utcába, és behajtsunk a parkolóba. Az egyetlen működő lámpa üveggömbjét glóriaként körülvevő sárgás fényben mintha álombéli hópelyhek kavarogtak volna.

A lámpa hunyorogni kezdett, amikor elhajtottunk mellette, hogy beálljunk az épület mögé, az ott sorakozó konténerek közelébe. A szirénák néhány tömbnyi távolságra harsogtak tőlünk, a rendőrök még nagyban kerestek minket, amikor kivágódtunk az autóból.

– Hozd a kötelet! – mutattam hátra, és a csomagtartó karja után nyúltam, hogy felnyissam Charlie-nak, de felesleges volt mondani, mert már el is indult érte.

Ezerrel pörögtünk, mint egy jól olajozott, az adrenalin és egy nagy adag Agydurrantó elegyével telefröcskölt motor. A takaró lecsúszott a hátsó ülésen heverő testről, és annak élettelen tekintete találkozott az enyémmel a hideg fényben. Visszabugyoláltam a fehér lepelbe, Charlie pedig elővette a gondosan feltekert kötelet, amely a csomagtartó egyik rekeszében pihent egy Élő kígyók feliratú dobozban.

A test merev volt, de nem lehetett elég nehéz ahhoz, hogy megállítson minket. Kihúztam a parkoló aszfaltjára, Charlie átbújtatta a kötelet a hónalja alatt, azután megfogtam a lábát és megindultunk vele a bowlingcsarnok tetejére vezető vaslétra felé.

Ahogy az összes hasonló – ám rendőrök nélküli – éjszakán, ez ígérkezett a legnehezebb feladatnak.

Charlie felszökkent a létrára, a kesztyűs kezében a kötelet tartotta, a másikkal pedig kapaszkodott.

– Kész! Gyerünk! – mondta, amikor a feje elérte a tető szélét, majd felfelé kezdte húzni a letakart alakot, én pedig alulról tartottam, toltam felfelé a vállamon billegő hideg és merev lábakat, addig-addig, amíg aztán nagyokat nyögve, káromkodva fel nem jutottunk a tetőre.

A szirénázás abbamaradt, de a villogók piros fénye még odalátszott a távolból.

– Csináljuk, haver! Csináljuk! – suttogta Charlie lihegve.

Felállítottuk a testet az egymáshoz rögzített raklapokból összetákolt emelvényre. Nem ez volt az első éjszakánk, amin az Agydurrantó dolgozott bennünk; egy teljes hónapunk ráment, de sikerült mindent összeszednünk ahhoz, hogy az egész annyira tökéletes legyen, amennyire csak lehet.

A többi, lepel alatt pihenő figura csendben várakozott a sötétben.

– Készen állsz? – kérdeztem, miután rögzítettem az utolsó alak lábát.

Charlie nem válaszolt, csak sejtelmesen mosolyogva lerántotta a leplet. Olyan gyors, határozott és látványos mozdulat volt, mintha bűvész lett volna, aki úgy húzza ki az abroszt a csillogóan tiszta, vízzel teli poharak alól, hogy azok meg sem rezdülnek.

A világ leghíresebb ácsa… A férfit, aki borrá változtatta a vizet, aki hallal lakatta jól az embereket. Kismilliószor láttuk már a szakállas alakot, de így még egyetlenegyszer sem.

Jézus állt előttünk: a vállára akasztott elektromos gitár lefelé fordítva pihent az oldalán, a mutatóujját pedig a földre szegezte. Harper tiszteletes azért rendelt egy rock and roll Jézust, mert azt remélte, hogy ezzel képes lesz felcsigázni az ifjúság vallás iránti érdeklődését.

Felfelé fordítottam a karját, úgy, hogy a felhőkre, a városra mutasson majd a reggelente előtte autóval elhaladó rengeteg nézelődő feje felett. Charlie hozzálátott, hogy leszedje a leplet a többi alakról is.

Letépte a földig érő hólyagfólia takarót az ölébe ejtett basszusgitárral üldögélő műanyag Buddháról. (Eredetileg csak Jézusnak volt hangszere, a többit garázsvásárokon vettük vagy lomtalanításkor szedtük össze.) A dobok mögött – ezeket sokkal nehezebb volt feljuttatni a létrán, mint magukat a plasztik istenségeket – Visnu üldögélt a négy verőjével, és éppen a világmindenség legdurvább szólójára készült, a mikrofon mögött pedig, az állványt szorongatva, a fejére ragasztott csíkos kipával egy életnagyságú karton Lou Reed vezette a vokált. Mivel nem sikerült olyan alakot találnunk, aki elment volna Mohamednek, végül egy hatalmas pakisztáni zászlót lógattunk ki a banda mögött.

– A zsaruk? – kérdezte Charlie a leszedett leplekkel a kezében.

Kiléptem a tető szélére, majd, amikor nem láttam senkit és semmit, lelkesen felfelé mutattam a hüvelykujjammal. Bólintott, és tovább dolgozott a zsinórokkal. Hajtott minket az Agydurrantó, ez a kamionos serkentőtablettákból, feketekávéból, csípős szószból és Mountain Dew-ból álló, elég gusztustalan, ám a fogyasztóját a legyőzhetetlenség érzetével megajándékozó kotyvalék.

– Nincs itt furcsa szag? – kérdezte félig hátrafordulva.

– Mi van?

Nem éreztem semmit, és eszembe sem jutott gyanakodni, hogy ha ő ilyesmit kérdez, talán mégis lehet valami gond. Az egész éjszaka folyamán bennünk tomboló adrenalin hatására megfeledkeztem arról, hogy kivel vagyok, hogy Charlie Baltimore-ral van dolgom.

– Ha te nem érzel furcsa szagot, akkor jó… Ne is foglalkozz vele!

– Ez egy bowlingpálya, persze hogy fura szag van… Talán a szemeteskonténerek…

– Oké, csináljuk! – mondta.

Előkotorta a cigarettáját a zsebéből, majd addig-addig forgatta a karját, amíg a leplek rá nem tekeredtek, és nem sikerült rágyújtania egy Winchesterre.

–Várj! Majdnem elfelejtettem.

Megütögettem a zsebeimet, hogy melyikbe tettem a nemrégiben vásárolt vastag, fluoreszkáló Sakura filcet, és bár egy pillanatig azt hittem, hogy otthon felejtettem, végül persze – tényleg nem állíthatott meg minket semmi – megtaláltam, és felírtam Buddha barátságosan gömbölyödő hasára, hogy És mondá az Úr: Legyenek dugók! A mondat zöld betűkkel világított a sötétben. Tökéletesen sikerült.

Térdre ereszkedtem, bedugtam a raklapok alatt tekergődző narancssárga hosszabbítót, majd bekapcsoltam az összevissza festett, matricákkal teleragasztott öreg rádiót, amely kevésbé költséges és jóval látványosabb megoldás volt, mint feláldozni egy iPhone-t. Álltunk a sűrű, párás csendben, és figyeltük, hogy működik-e, hogy – ha csak egyetlenegyszer is az életben – az összes alkotóelem tökéletes összhangban teszi-e a dolgát.

A rádió zúgott, sercegett.

Az égadta világon semmiféle hang nem szólt a hangszórókból, amelyekből az általunk készített válogatás-CD-nek kellett volna bömbölnie.

A zenekar a messzeséget fürkészte a fejünk felett, a hangszerek pedig készen álltak, hogy a megszentelt ujjak alól feldübörögjön a mindent egyesítő rock and roll.

A távolban villódzó vörös és kék fények… Még nem adták fel, kerestek minket.

Semmi…

Kuporogtam az öreg rádiósmagnó előtt, azt akartam, hogy szóljon. Fohászkodtam az összes létező istenhez, hogy bírják jobb belátásra a nyomorult masinát.

Semmi…

Aztán hirtelen minden…

A Guns N’ Roses Sweet Child o’ Mine-jának első akkordjai belerobbantak az éjszakába. Ezt az egyetlen nótát tettük rá a CD-re, szóval mind a huszonhárom szám ugyanaz volt, és ismétlésre állítottuk be a lejátszót.

– Igen! Ez az! Gyerünk! – üvöltöttem vissza Charlie-nak, aki a tető pereménél várt.

Lefelé mászott a jeges létrán, a kabátjának szárnya vadul csapkodott a körülötte gomolygó füstfelhőben. Visszanéztem, de nem dermedtem sóbálvánnyá. Elnéztem a hideg fényben rockot játszó isteneket: ez volt a világtörténelem, az emberi kultúra történetének legnagyobb bandája, amelyet a rock and roll evangéliuma forrasztott egységbe.

Reggel, amikor a még csipás szemű emberek észreveszik a lelakatolt létrát, tudni akarják majd, hogy mi ez az egész, és amikor meglátják az isteneiket, akiken mindig is csak vitáztak, viszálykodtak, amint ugyanazt a nótát játsszák, meg kell majd állniuk, hogy elcsendesedve hallgassák őket.

Bár olyan abszurd volt, mint a gyűlölet és a pusztítás, a szeretetről és az egységről szólt az egész.

Valamiről, ami fontos, botrányos és szép.

Valamiről, amit csak egy szuperhős volt képes véghezvinni.

Leereszkedtem én is, és a korábban beszerzett lakattal lezártam a létra körüli védőrácsot. Charlie addigra már beült a volán mögé.

Nem kellett túl sok utat ellenőrizniük a rendőröknek, úgyhogy bármikor befuthattak a Pinz!-hez, és a zene is elég hangos volt ahhoz, hogy ne halljuk meg időben a szirénázásukat, ha a nyomunkra akadnak. Bevágtam magam az autóba Charlie mellé.

– Hé! – fordult felém, és egy pillanatra, mintha a föld is megállt volna.

A felhős téli éjszaka sötétjére a bowlingcsarnok árnyéka is rátett még egy lapáttal, de tökéletesen kivettem az arcát, ahogy ott ültünk az autóban. Elnézett a messzeségbe a kormánykerék felett, kissé felvonta a szemöldökét, a rágóizma finoman megremegett, mintha összeszorította volna a fogát. Levette a sapkáját és beletúrt a rövidre vágott, sötétbarna hajába.

– Mi van?

– Két nap múlva karácsony.

– Akkor boldog karácsonyt! – mondtam egy rövidke csend után.

Rám nézett, és szélesen, idétlenül elvigyorodott. Felemeltem a kezemet, lepacsiztunk, majd hirtelen belelépett a gázba. A kerekek vadul kipörögtek, majd megkapaszkodtak az aszfalton, és nekilódultunk. Húsz métert tehettünk meg, amikor a motorból valami furcsa, kegyetlen zörej hallatszott, és némi tehetetlen gurulás után lomhán ringatózva megálltunk.

– Freddie! – kiáltotta Charlie, és először hatalmasat sózott a kormányra, majd inkább szép szóval próbálta meg jobb belátásra bírni az autót. – Gyerünk, baby! – adta rá a gyújtást újra és újra, de Freddy, a 2002-es Mercury, akkor már halott volt.

A motorháztető alól előgomolygó füstoszlop lustán emelkedett az ég felé.

Összefűztem az ujjaimat, lehunytam a szemem, és próbáltam sorra venni, hogy milyen lehetőségeink vannak, és milyenek nincsenek. A havas autókon és lámpákon túl egy magányos fényszóró pásztázta az éjszakai sötétet; egy frissen összetört járőrkocsié volt. Tudtam, hogy a zsaru észrevette az autónkat, mert bekapcsolta a kék-piros villogóját, és egyenesen felénk tartott.

Összerándult a gyomrom.

– Charlie. Charlie! Fogd már be, haver, próbálok gondolkozni.

Még jobban összeszorítottam a szemem, és egy képzeletbeli kör középpontjára, egy lézerrel megjelölt pontra, az agyamban kavargó örvényre koncentráltam.

– Oké. Megvan. Pánikolni fogunk.

– Én már rég elkezdtem…

– Nem, nem. Úgy fogunk tenni, mintha csak most értünk volna ide, mintha most találtuk volna meg az autónkat, amit valaki lenyúlt… Szóval, szállj ki, lihegj és vágj rémült arcot!

Egykedvű, kissé csalódott pillantást vetett rám, hogy Ennyi?, de aztán megvonta a vállát, kilökte az ajtót és mindenféle kurva tolvajokról kezdett üvöltözni.

– Nem! Nem! Ez sok! Ne hisztizz! – szóltam rá, ahogy kiszálltam.

Álltunk Freddie mellett, a Sweet Child o’ Mine pedig éppen rákezdte ismét. Az isteni banda két oldalán egy-egy hatalmas, sötét bowlingbábu ácsorgott. Mivel a hangok a fejünk felett repkedtek, a parkolóban sokkal élesebben hallottuk a zenét, mint odafent a tetőn.

A rendőrautó mindent elárasztó vörös és kék villódzásában az árnyékunk a Pinz! ajtajaira és ablakaira vetült. A két sötét alak hatalmasra nőtt, ahogy a rendőrautó egyre közelebb ért, majd megállt előttünk, és esküszöm, hogy az epilepsziásan rángatódzó fénykáoszban úgy tűnt, mintha a zene és a fények összhangban lettek volna, és amikor megszólalt a muzsika, amikor felizzottak a fények, úgy éreztem, egy csoda részesei vagyunk, és néhány tökéletes pillanat erejéig eggyé válunk, együtt játszunk az istenekkel, a világgal ebben a furcsa, vakítóan ugráló fényárban.

Azután hirtelen akadozni kezdett a zene, és a sorba kötött izzók nagyokat pukkanva vad szikrákat szórtak a raklapokra és a zászlóra, én pedig már tudtam, hogy nemcsak a rock and roll-Jézus ellopását varrják a nyakunkba, de gyújtogatással is meg fognak vádolni.

A zöld zászló lángra kapott és lehullott, egyenesen rá a zenekarra. Forrón átölelte Buddhát és Visnut, majd a lobogva olvadozó, zsugorodó műszálas anyag lángra lobbantotta a többi istenséget és a raklapokat is, amelyekre felállítottuk, rögzítettük őket.

A körülöttünk áradó zenét felváltotta a rendőrautó szirénázása és a mélyen a hóba vájó kerekek csikorgása.

Valahol messze Charlie üvöltözött, és abban a távoli valaholban a szívem az őszinte, az igazi és hamisítatlan pánik forróságával pumpálta tele a torkomat, a fülemet.

És akkor eszembe jutott Charlie, ahogy a furcsa szagokról kérdezősködik…

És akkor már tökéletesen tisztában voltam azzal, hogy ki áll mellettem…

És akkor azt gondoltam magamban: Bazmeg, nem hiszem el, hogy felgyújtattál velem egy teljes épületet!

A fagyos decemberi szél minden egyes lökésével harapósabbá váló lángok akkor már a raklapokból összetákolt alapzatot nyalogatták.

A Jézus és Lou Reed körül remegő hőség éppen elég volt ahhoz, hogy lángra lobbantsa Jézus gitárját, és éppen annyival lejjebb hervassza a kinyújtott karját, hogy rám, egyedül rám és pontosan rám mutasson. Lou Reed felborult, a megperzselődött, még parázsló kipájából vékony, kacskaringós füstoszlop emelkedett az égre.

Éreztem, hogy a levegőbe lendül a két kezem, mintha csak a kalapom karimáját akarnám megfogni. Amikor a rendőr kiszállt a járőrkocsiból és ránk üvöltött, hogy forduljunk meg, térdeljünk le, én automata üzemmódba váltottam. Összekulcsoltam a kezemet a tarkómon, életemben másodszor farkasszemet néztem egy rám szegezett fegyver csövével és az Agydurrantótól egész testemben remegve megfordultam. A szemem sarkából láttam, hogy Charlie mosolyog.

Annak ellenére, hogy Charlie rengetegszer került szarba az évek folyamán – és annak ellenére, hogy rengetegszer láttam már ezt a mosolyt –, először arra gondoltam, azért vigyorog, mert a lelke mélyén biztos abban, hogy így vagy úgy, de rendeződnek majd a dolgok. Ott és akkor azonban, amikor letérdeltünk, rájöttem, hogy mit jelent valójában ez a mosoly.

– Ugye, nem volt szándékos? – néztem rá.

– De! – mondta olyan lelkesen, mintha ő maga sem akarna hinni a szemének.

Végül csak sikerült azt a fajta igazán őrült és vakmerő dolgot összehoznia, amiről mindig beszélt.

Hallottam, ahogy a rendőr arról pofázik a rádiójába, hogy sürgős erősítésre van szüksége, aztán befejezte, és ránk kiabált, hogy maradjunk lent. Térdeltem a földön még mindig tarkóra tett kézzel, és kicsavarodva azt néztem, ahogy Jézust elnyelik a lángok. Jézus úgy tűnt el, ahogy a hajók szoktak elsüllyedni: egyenesen tartva magát, időtlenül fenséges és határtalan csendbe burkolódzva ereszkedett alá a nemlét mélységeibe. Abban a paradox módon egyszerre gyorsítva és lassítva lepergő néhány pillanatban nyelte el az az alaktalan, bugyborogva fortyogó műanyag tócsa, amelyben az összes általunk ellopott istenség egyetlen szent és immár szétválaszthatatlan egységbe olvadt össze.

A vérem olyan volt, mint az olvadt ólom, mozdulni is alig tudtam az egyre sűrűbbé váló levegőben. Akkor már minket is elért az épületből kicsapó hőség, az arcunkon éreztük az érintését, és a térdeplő árnyaink is úgy remegtek a falon, mintha buzgón imádkoztunk volna.

Időnként megesik az emberrel – főleg, miután néhány istenség és egy öreg rádiósmagnó segítségével sikerül lángba borítania egy komplett bowlingtermet, néhány nappal karácsony előtt, és egy rendőr pontosan ugyanazzal a mozdulattal szegezi rá a fegyverét, ahogy az unokatestvére tette majd’ tíz évvel korábban –, hogy elfogja a röhögés.

Röhögsz, mert csodalény vagy, téged nem fog a golyó, és röhögsz, mert minél inkább nem akarsz, annál jobban kell. Azon különösen kell röhögnöd, hogy ugyanúgy, ahogy már addig is számtalanszor, akkor is az unokatestvéred hülyesége miatt szívsz. És végül azért is röhögsz, mert általában röhögnöd kell olyankor is, amikor minden normális ember kétségbeesetten sikoltozna vagy zokogna a helyedben.

Hallottam a saját hangomat, ahogy botladozó nyelvvel, dadogva próbálom elmagyarázni a rendőrnek, hogy ez az egész nem az, aminek látszik, és éreztem, hogy a lábam önállósítja magát és megpróbálok lassan felállni, mintha az álló helyzet kevésbé tűnne bűnözősnek, mint hason feküdni egy bowlingpálya parkolójának a betonján. A rendőr rám szegezte a fegyverét, és felszólított, hogy maradjak lent.

Ha a tűz része is volt Charlie ostoba és felelőtlen tervének, arra, amit a rendőr csinált a következő pillanatban, még ő sem számíthatott: a zsaru tett egy lépést előre, befeszítette a vállát és szorosabbra markolta a fegyverét, mintha egy pillanaton belül meg akarná húzni a ravaszt.

Aztán meghallottam Charlie hangját, amelyben, és ezt még a lángok ropogásán át is éreztem, nyoma sem volt annak az abszurd jókedvnek, amire számítottam. Olyan hangon beszélt, mint valaki, aki nem a helyszínen, nem egy ránk szegezett fegyver csöve előtt állva, hanem a tévében nézi a lángoló épületet. Nem olyan hangon beszélt, mint aki számított arra, hogy a legjobb barátjára és unokatestvérére fegyvert fognak szegezni.

Ideges volt. Akkor hallottam utoljára ilyennek a hangját, amikor nyolcévesek voltunk, és én mellbe lőve haldokoltam.

Charlie hangja átsüvöltött a forróságon, ahogy ő is felállt és feltartott kézzel lépett egyet a rendőr felé. Nem értettem, hogy mit mond, mert a rendőr gyorsabb és hangosabb volt nála: a Guns N’ Roses hangjai már éppen elhaltak volna a lángok között, amikor a békességgel és szeretettel eltelt, a hőségben addig egyre csak duzzadó Buddha hirtelen felrobbant, a riadtan összeránduló rendőr pedig golyót röpített Charlie fejébe.

KETTŐ:
A KÖZÉP-NYUGATI UTAZÁS

– Miért? – kérdezte ismét a fiú.

Tizenegynél nem lehetett több, nyolcnál pedig nem lehetett kevesebb, mert a buszon kizárólag harmadikos, negyedikes és ötödikes gyerekek utaztak.

– Mert kellett – válaszoltam gépiesen, miközben mozdulatlanul feszengve bámultam ki az ablakon.

– Miért?

– Mert a bírónő ezt az ítéletet hozta.

– Miért? – kérdezte szinte énekelve a kis pöcs.

– Mert azt mondta, szerencsém, hogy kiskorú vagyok, és úgy döntött, hogy nem vagyok közveszélyes, és mert ha nem tudom bebizonyítani, hogy a társadalom felelős tagja vagyok, akkor elpuskázom az ösztöndíjat, egy fénymásolóban fogom végezni, és egész életemben Guthrie-ban fogok dolgozni – daráltam az ablaknak rövidke gondolkodás után, szó szerint idézve a bírónőt.

Azt végül nem tettem hozzá, mennyire viccesnek gondolom, hogy egy közveszélyt okozó cselekményért azzal büntetnek, hogy betesznek egy nagy rakás ártatlan gyerek közé.

A buszon utazó kölykök többsége csendben beszélgetett a szomszédjával vagy szunyókált, vagy békésen tűrte, hogy a tizenéves pajtások nagy ívben tojnak a fejére. Kivéve persze a mellettem ülő gyereket.

Mögöttünk még két teljes busznyi kölyök és pajtás{2} utazott, mert a programot szervező három megye (Lake, Cook, DuPage) mindegyikéből egy-egy busz érkezett.

– Miért?

– Mert ha van iskola, amely egy büntetőügy miatt biztos visszadobja a jelentkezésedet, az a Duke, én márpedig éppen a Dukera akarok menni.

– Miért csinálják?

– Mert válogatósak, nagyon, nagyon válogatósak. És mert jelenleg nem biztos, hogy én vagyok az, akire feltétlenül vágynak – mondtam, de azt már nem tettem hozzá, hogy nem érdekel, hogy végül a Duke lesz-e vagy más, a lényeg az, hogy egy olyan helyre menjek, ami nem itt van, hogy gondolkodás nélkül, inam szakadtából rohannék bármelyik egyetemre, ha az máshol van, mint a szülővárosom. Lehetne az bármilyen szar egyetem egy világvégi kisvárosban, egy másik államban, háromórányira egy olyan várostól, amiről még csak nem is hallottam idáig, csak ne Guthrie-ban legyen.

– Mi…

– Mert az unokatestvéremmel hoztunk néhány rossz döntést.

– Miért?

– Mert akkor és ott nem tűntek rossznak.

– Miért? – kérdezte a gyerek megacélozva magát.

Ötven kilométerrel korábban egyszer már belefáradt ebbe a miértezős buliba, és le is állt vele, amíg be nem döcögtünk egy benzinkúthoz, ahol vett magának egy Red Bullt. Akkor már nem játéknak fogta fel az egészet, hanem valamiféle intellektuális csatának.

Ezt a csatát nem szándékoztam elveszíteni.

– Mert túl sok koffein volt bennünk, mert túl sok kalandfilmet néztünk, és mert nem voltunk felkészülve arra, hogy a dolgok időnként kurvára eldurvulhatnak…

Az ablakban láttam, hogy enyhén ráncba fut a homloka, mintha nem lett volna hozzászokva ahhoz, hogy az ártatlan gyerekfüleivel időnként ilyen kurvára-féle dolgokat halljon a felnőttektől.

– Szóval nem számítottunk arra, hogy akár nagyon komoly szarba is kerülhetünk – magyaráztam, és figyeltem, mikor rohan a busz elejébe, hogy beáruljon a rohadt nagydarab sofőrnek.

A buszvezető úgy nézett ki, mint egy túlkoros testépítő, akire éppen szűkös idők járnak, és ahhoz, hogy beszerezhesse a versenybarnítóját és a mindenféle emelgetni való súlyzóit, gyerekeket kell fuvaroznia mindenféle táborokba, múzeumokba. Pontosan olyannak tűnt, mint aki örömmel kap majd ki a helyemről, hogy kettőbe hajtogasson a feje fölött, amikor Miért Csávó előbb-utóbb rászánja magát, és felzavarva az egész buszt panaszkodni kezd rám.

Ki tudja, lehet, hogy egy dühös buszsofőr kezei között végezni megfelelőbb halál egy olyan, magát okosnak, sőt szuperhősnek gondoló ember számára, aki ahhoz azért mégsem volt elég ügyes vagy hősies, hogy megmentse az unokatestvérét a lelövetéstől.

Mivel Miért Csávó éppen nem csinált semmit, ásítottam egyet és kinyújtóztattam a kezemet, amellyel az ablaknak támasztott fejemet dúcoltam alá.

– Miért? – kérdezte erőre kapva.

– Mert megállíthatatlanok voltunk – mondtam, és elnéztem az ablakon túl, az út két oldalán elsuhanó terepasztalszerű középnyugati tájat: farm, farm, mező, mező, mező, mező, mező, kukoricás, legelésző tehenek, farm, Istenről szóló reklámtábla, mező, mező, mező. Elhagytuk Illinois-t és Indiana ipari övezetének felső peremét érintve tartottunk északra, Michigan felé.

– Mert voltak terveink.

– Miért?

– Milyen.

– Mi?

– Alakul.

– Mi van?

– A megfelelő kérdés az lett volna, hogy milyen? Hogy milyen terveitek voltak?

– Miért? – kérdezte Miért Gyerek, aki láthatóan egyre frusztráltabb lett és egyre inkább belezavarodott a saját hülye játékába.

– Mert igazándiból nem azt akartad kérdezni, hogy miért? A miért volt néhány tervetek? kérdés valószínűleg még annál is nihilistább, mint amilyennek szántad – motyogtam a fejemet támasztó államba.

– Akkor milyen? – kérdezte ingerülten.

– Hogy milyen terveink voltak?

– Ja. Milyenek? – mondta pontosan úgy, mint valaki, aki nem elég öreg ahhoz, hogy hozzátegye: Az isten szerelmére, mi lenne, ha végre válaszolnál a kurva kérdésemre?

Majdnem azt mondtam neki, hogy fel akartuk egy kicsit rázni a nyomorult kisvárosunkat, azt akartuk, hogy legyen valami más is a politikán kívül, amivel foglalkozhatnak az emberek, hogy felnézzenek egy pillanatra a rohadt mobiljuk kijelzőjéről, és annyi történt csak, hogy különböző elképzeléseink voltak arról, hogy mindezt hogyan érjük el. Én azt akartam, hogy legyen tele a város az emberekkel, akik azt nézik, hogyan játszanak Guns N’ Rosest az isteneink, hogy valami szép és abszurd dologgal összehozzuk őket, Charlie viszont fel akart égetni mindent, és azt hiszem, végül ez sült el rosszul.

Ideérve tartottam volna egy kis szünetet, hogy azt higgye, befejeztem, és amikor már készült volna levegőt venni, hogy megkérdezze, miért?, hirtelen beléfojtottam volna a szót azzal, hogy nagyon úgy tűnik, senkit sem ismerhetünk tökéletesen, még a legjobb barátunkat sem, aki egyben az unokatestvérünk is. Mi valami jelentőset, furcsát és vicceset akartunk csinálni, de végül csak egy hatalmas és füstölgő szarkupac sült ki az egészből, és mivel egyetlenegyszer sem sírtam, majd’ egy éve rágódom azon, hogy nem pusztultam-e bele az egészbe.

Majdnem közöltem vele, hogy te nem egy rossz emberrel próbálsz beszélgetni, kölyök, hanem egy átkozott robottal.

– Egy bowlingpályáról és a Guns N’ Rosesról szólt a dolog – válaszoltam végül.

Húsz perccel később feladta vagy egyszerűen csak elfelejtette, hogy miről volt szó, mert minden átmenet nélkül áttért a negyedikes agyában keringő, égetően fontos kérdésekre.

– Miért nincs itt biztonsági öv? – nézett rám. – A mamám azt mondta, hogy mindig kössem be magam.

Vele beszélgetni félig sem volt olyan fárasztó, mint elviselni a néhány széksorral mögöttem ülő Pajtástársat. Iszonyatos hangerővel, Jeffrey-ként mutatkozott be a körülötte ülő gyerekeknek, majd pedig megjegyzést fűzött az összes mucsai tereptárgyhoz, amely mellett csak elhaladtunk.

Az én Miért Csávómmal csevegni ezerszer jobb volt, mint ezt a mögöttünk harsogó, két lábon járó utazási magazint hallgatni. A legdurvább az volt benne, hogy annyira nagy hanggal volt, hogy magán kívül nem hallott meg semmit és senkit. Rengeteg diák és pajtás képes volt szunyókálni vagy csendesen beszélgetni. Jeffrey-ről viszont kiderült, hogy az a fajta, akinek még a saját anyja is egy életen át szerette volna az arcába vágni, hogy a szentségit, édes fiam, nem tudnád legalább egyszer öt percre befogni?

– Rendben, értem. Szerintem a mamádnak nincs igaza – néztem Miért Csávóra.

A homloka ráncba szaladt, és úgy meredt maga elé, mint aki belenézett a lét feneketlen mélységeibe, és ott feltárult előtte a legszörnyűségesebb titok, amit az univerzum csak tartogathat az emberiség számára.

– Szóval úgy értettem, hogy a mamád tévedett. Ebben a dologban. Természetesen, úgy általában be kell kapcsolnod a biztonsági övedet, de egy buszon más a helyzet.

– De miért? – szaladt ki belőle sokkal jogosabban, mint eddig bármikor.

– Rendben. Tényleg akarod tudni? El tudom mondani a felnőttes választ, csakhogy… – vontam fel a szemöldökömet, és a szemöldököm a következőket mondta: Tele lesz a magyarázat egy csomó olyan kifejezéssel, amit nem fogsz érteni, és ismét megkérdezed majd, hogy miért, de én csak azért, mert te buta vagy és nem figyelsz, nem fogom elölről kezdeni az egészet.

A kölyök halálosan komoly arcot vágott, majd bólintott, hogy jelezze, készen áll a tőlem kapott valamennyi abszolút titkos és felnőtteknek szóló információ befogadására.

– Rendben. A biztonsági övnek nincs igazán nagy jelentősége a buszon, mivel az ülések az alvázrekeszekhez vannak rögzítve. Látod, látod? Máris itt van egy hosszú, nehéz szó. Az alvázrekeszek miatt vannak olyan közel egymáshoz a magas háttámlával készült ülések, amelyek elnyelik az ütközések során fellépő erőhatásokat. Pontosabban…

– Volt már, hogy annyira kellett pisálnotok, hogy azt hittétek, beleőrültök? Hogy teljesen lesápadtatok?

Ezt egy másik pajtás mondta, aki négy-öt sorral feljebb ült, tehát a sofőr hallótávolságán belül. Nem is igazán emelte meg a hangját, ahogy átszólt a folyosó túloldalán ülő barátainak. Ők a pajtásoknak abba a csoportjába tartoztak, amely nem viselt egyeninget. Lenéztem a rikító színű egyeningemre, ami annyira szoros volt, hogy a puszta látványától is elfogott a klausztrofóbia, és megpróbáltam elképzelni, hogy miféle poénokat kezdene eregetni Charlie, ha meglátna ebben a szerelésben.

A pajtás, akinek pisálnia kellett, egy olyan pólót viselt, amelyen a hüvelykujjával felfelé mutató John Denver fényképe felett a Mit tenne Jézus? felirat állt.

A tagbaszakadt buszsofőr felnézett a visszapillantó tükörre, de éppen csak annyi időre, hogy egyértelmű legyen, mindent hallott. A túlhidratált pajtás tovább nyomta a pisás dumát, miközben a mellette ülő kissrác – olyan volt a frizurája, mintha az anyja ingerült kelletlenséggel, a töksötét konyhában csinálta volna egy szekercével – hatalmasakat nevetett rajta.

– Annyira kivagyok, hogy a vizelet lassan, bugyborogva forrásnak indul, és rövid időn belül sárga gőz formájában fog távozni a szervezetemből. Ez egyszerűen kiborí… Vízborító! Amint ez a busz nyolcvannál lassabban kezd piszmogni, kiborítom a vizemet… Pismogni fogok!

Akkor jöttem rá, hogy a John Denver-es pajtás volt az, aki három Red Bull-lal lepte meg magát az előző megállásnál, közvetlenül azelőtt, hogy szóba elegyedtem volna Miért Csávóval. Az üres dobozok a rossz döntések emlékműveként nyugodtak a lábánál. Kisöpörte sötét haját a szeméből, majd a mellette ülő srácra sandított és ellenőrizte, hogy nevet-e még.

A buszvezető a fejét csóválta, de nem úgy, mint aki azt gondolja magában, hogy Istenem, mennyire szeretem a munkámat és ezeket az idétlen kölyköket. Már éppen folytatni akartam a busz szerkezeti felépítéséről szóló elmélkedést Miért Csávónak, de láttam rajta, hogy az én kiselőadásom sehol nincs a Pisálós Pajtás show-jához képest.

– A vécé hátul van – mondta a sofőr a tükörbe pillantva.

– Arra gondol? – bökött a pajtás hátrafelé, oda sem nézve. – Szó sem lehet róla. Nem megyek be abba a kivégzőfülkébe. Valaki megnyom egy gombot, én pedig bokára tolt gatyával kizúgok a busz hátulján…

A sofőr nem mondott semmit, de a sárgás, fátyolos tekintetéből látszott, nem lenne ellenére, ha a pajtás hosszan, alaposan feldugná magának.

Pisa Srác sötét hajú, sötét bőrű fickó volt, és a maga igen, nem véletlenül vagyok ilyen kócos, alaposan megdolgoztam érte módján még jóképű is volt.

– Menj szépen pisálni abba az izébe, Faisal! – mondta a Pisa Sráccal egy vonalban, a folyosó túloldalán ülő Lány Pajtás, és hátrafordulva a busz végében lévő kabinra mutatott.

Egy óriási, a szükségesnél több számmal nagyobb Evantson Párducok, 2018-as tanév feliratú kapucnis pulcsiban üldögélt, ami még így sem tudta eltakarni a kócosan őrjöngő, barna hajzatát. Amikor megfordult, és a tekintete találkozott az enyémmel, a szeme villanásából láttam, hogy felismert. Visszafordult és áthajolt Faisalhoz, valamit mondott neki, az bólintott, ismét hátradőlt az ülésében, de néhány pillanat múlva behajolt a folyosóra, és színpadias mozdulattal rám nézett. A lány oldalba vágta, mire ő a két tenyerét kifordítva egy heves most mi van? mozdulatot tett. A mellette szunyókáló pajtás egy kicsit mozgolódott, de amúgy láthatóan sikerült tökéletesen kizárnia a busz zörejeit, a többiek zajongását. Úgy aludt, ahogy azok szoktak, akik minden gond nélkül képesek egyetlen pillanat alatt mély álomba merülni még egy vonyító farkaskölykökkel zsúfolt buszon is. Úgy nézett ki a ropogósra vasalt ingében és az oldalt elválasztott frizurájával, mintha a Wall Streetről pottyant volna oda.

Tudtam, hogy felismertek, mert tíz hónap telt el a bowlingpályás eset óta, és amikor annak idején kiderült, hogy a közösség nem díjazza, ha nyilvánosan elégetik az isteneit, sokat szerepeltünk a hírekben, és meg is kaptuk a magunkét a várostól. A vesszőfutásunk első szakaszában gyakran tűntünk fel a képernyőn, mert a puszta tények nem elégítették ki az embereket, mindenki rohadtul fel volt háborodva, és azt akarta tudni, hogy miért tettük, amit.

Krákogtam egy sort és próbáltam elbújni, a lehető legtöbbet eltakarni az arcomból az államat támasztó kezemmel. Nyilván az lett volna a legészszerűbb és legkönnyebben kivitelezhető megoldás, ha a táborvezető úgy dönt, hogy a tábor körül adódó piszkos munkák elvégzésével tehetem magam a leginkább hasznossá a hét folyamán, tehát jól eldugnak valahová, ahol nem kell túl sokat találkoznom, beszélnem a többiekkel.

Akkor már persze tudtam, hogy ennek lőttek, hiszen kiszúrtak, szagot fogtak, és ugyanazt fogják tenni, ugyanolyanok lesznek, mint mindenki, akivel csak dolgom akadt Charlie óta.

Guthrie jóravaló, istenfélő lakosai makacsul kitartottak amellett a meggyőződésük mellett, hogy az, amit elkövettünk, gyűlölet-bűncselekmény, én pedig hiába magyaráztam a rendőröktől és az újságíróktól kezdve az ügyvédeken, a bírón át a szüleimnek és mindenkinek, aki szóba állt velem, hogy mi – bár rosszul, bután fogtunk hozzá – csak viccnek szántuk az egészet, hogy valami jót, elgondolkodtatót akartunk csinálni.

Mr. Coleman, Guthrie két borbélya közül az egyik, aki a rendőröknek és a veteránoknak ingyen vágja a haját, a következőket mondta:

– Allah, Iszlám, tök mindegy… Az összes ilyen ezt mondja.

Hollie Bridge, akivel az óvoda óta az összes létező csoportba, osztályba együtt jártam, jótékonysági mozgalmat indított TVAGY néven (Többek Vagyunk A Gyűlöletnél), és vadul gyűjtötte az adományokat a bowlingpálya javára.

Gutherie – és kisebb részben Greenfield – prominens személyiségeinek felkavaró megnyilatkozásai viszonylag széles, a haragtól a megvetésen át a rémült és kiábrándult szomorúságig húzódó skálán mozogtak.

A kín lassúsága, talán az volt a legrosszabb az egészben. Sorjáztak a riportok, a beszámolók, amelyek előbb darabokra törték a szívedet, majd ügyetlen, remegő kézzel megpróbálták összeragasztani a szétesett, csorba szilánkokat. A híradóban a bowlingpálya füstölgő romjai mellé bevágták a gimnáziumi arcképünket, hogy érzékletesebben mutathassák be, milyen mélyre süllyedtünk. Azután persze beszámoltak arról is, hogy a város lakossága közös virrasztásokat, imákat szervezett: TVAGY-os pólós emberek vallási hovatartozásuktól függetlenül kéz a kézben vonultak az utcákon: keresztény kezek fogtak muszlim kezeket, amelyek zsidó kezeket szorongattak, és így tovább, szóval az összes létező kisebb, nagyobb és közepes vallás képviselőjének jutott egy másik felekezethez tartozó kéz. Mi voltunk az élő példa arra, hogy mi történik akkor, ha a kiváltságos helyzetű ifjúság fékevesztetté válik.

Az összes csatorna ugyanazokat a felvételeket variálta. Mindig a Pinz! előtt álló riportert vágták be először, miközben a képernyő alján az ellenünk zajló lejáratókampány szlogenjei cserélődtek (Gyújtogatás. Gyűlölet-bűncselekmény gyanúja), majd a kamera ráfordult a félig-meddig megsemmisült bowlingpálya még füstölgő romjaira. Attól függően, hogy melyik csatornán ment a közvetítés, vagy megjelent ismét a tudósító, aki olyan aggodalmasan pislogott, ahogy azt a helyszíni tudósítóktól tulajdonképpen el is várják, vagy bevágtak néhány részletet azokból a felvételekből, amelyek előző nyáron készültek a Pinz! parkolójában szervezett, felszabadult barbecue partiról.

Ezek után következtek az „utána” felvételek: a vágóképek akkor készültek, amikor a nap már felkelt végre, a tüzet pedig eloltották. A kamera főleg a megolvadt, szétfolyt istenségeken időzött hosszasan. Tulajdonképpen formátlan, elfeketedett, felhólyagosodott felületű műanyagkupacok és szövetfoszlányok maradtak csak belőlük. Miközben a hírolvasó komor, mindentudó és öblös hangon kommentálta a látottakat, a kamera mindvégig ezt a füstölgő, szent trutymót mutatta.

És persze előbb-utóbb mindig a kamera elé rángattak néhány derék polgárt is, ők pedig tették a dolgukat, és nyilatkoztak.

A legdühösebben Harper tiszteletes reagált, az ő szavaiban volt a legtöbb indulat és megvetés, ahogy nézett a kamerába a temploma előtt állva, ahonnan hiányzott immár a Gibson-gitáros Jézus, és akkor őt bámulta mindenki, Harpert, aki tiszteletes volt, nem pedig pap, és aki látott minket, amint ellopjuk Jézust a gitárjával együtt.

Az egyéb vallások képviselői inkább döbbentnek tűntek.

Végül azután a tárgyalóteremben készült felvételek következtek, általában azt a részt vágták be, amelyikben én beszéltem. Ekkoriban már tavasz volt, és addigra az ügyről lefoszlott valamennyi misztikus elem és hajmeresztő kitaláció, addigra elült a gyűlölet porfelhője, és világossá vált, hogy a bűntettünk mögött a hülyeség és nem a vallási fanatizmus állt, mi pedig lassan, de biztosan a kisvárosi folklór történetének szerény lábjegyzetévé fakultunk.

Nem mellékes körülmény, hogy mindez éppen Chicago közelében zajlott, ahol folyamatosan adódnak érdekesebb ügyek.

Persze akadtak olyanok, akik továbbra is kitartottak, nem engedték el az ügyet, mint például a kávézó pultja előtt sorban álló hölgy, akinek a szemében megvillant a felismerés szikrája, majd megragadta az ingujjamat és közölte, hogy Jézus akkor is szeret, ha én gyűlölöm őt.{3}

Vagy a srácok a suliban, akik mindig halkabban kezdtek beszélni, ha szembejöttem, és akik úgy néztek rám, mintha azt várnák, hogy a következő pillanatban üvölteni és zokogni kezdek és bevallom, hogy az összes riportnak és tudósításnak mindenben igaza volt. Úgy néztek rám, ahogy az orvosok szoktak a jóindulatú daganatokra: zavaró és kellemetlen, de nem életveszélyes. Valószínűleg.

Akárhányszor azt láttam, hogy előre megbeszélik, szóljanak vagy ne szóljanak hozzám, ahányszor csak szomorúan, hosszan a szemembe néznek, hogy aztán a fejüket finoman csóválva elforduljanak, valami furcsa, minden egyes alkalommal egyre dermesztőbb fáradtság fogott el, ám ennek ellenére továbbra is bejártam a kávézóba, és ott ültem az órákon, mert én voltam Moses, a Gép, a fickó, aki mindig feláll, aki mindig visszatér.

Az egyik előnye annak, hogy az ember egy kisváros kiváltságos helyzetű családjában nő fel az, hogy a sorsáról döntő bíró harmadikos korában a fociedzője volt, nem pedig egy televíziós jogi műsor seggfej sztárja, aki bármilyen ügyet is sodorjon elé az élet, látványos, ótestamentumi ítéleteket szab ki. A kisvárosi lét egyik hátránya az, hogy a bíró, aki harmadikos korunkban a fociedzőnk volt, akár úgy is dönthet, hogy a legjobbat akkor teszi velünk, ha ad egy második esélyt, és egy teljes hétre összezár az erdő mélyén egy csomó üvöltöző gyerekkel.{4}

Amikor elhagytuk a táblát, amely azt ígérte, hogy a Jay’k tábor már csak öt kilométerre van, a busz fékhidraulikája sziszegni kezdett, ahogy a vezető lehajtott velünk a sztrádáról. Még tíz perc… A gyerekek és a pajtástársak ugyanolyan tekintettel bámultak ki a hatalmas, sárga busz ablakán, amelynek alvázrekeszelése sokkal többet tett a testi épségünk megőrzéséért, mint a biztonsági övek. A három előttem ülő pajtás ismét elmerült a saját világában. Lány Pajtás pötyögni kezdett valamit a mobilján, már nem Alvó Pajtás előrehajolva mondott valamit Pisálós Pajtásnak, aki bólintott, hevesen gesztikulálva válaszolt valamit, majd felnevetett.

Bár már nagyon közel jártunk a célhoz – ez a legalkalmasabb pillanat arra, hogy az ember csendesen pánikrohamot kapjon, és belevágjon a szökési terv kidolgozásába –, a buszban tomboltak az egyéni ökoszisztémák. Az elöl, a baltával faragott hajú sráccal beszélgető pajtástól kezdve a mögöttem ülő, nagyhangú idegenvezetőként végig pofázó és az őshonos fafajtákat mutogató pajtástól, a hátul hatalmasakat káromkodó, majd ártatlan arccal az egészet letagadó fiúcsapaton át a hangszigetelő fülesben üldögélő pajtás melletti pilótasapkás kislányig a busz maga volt az élet, a hormonok és a történetek eleven térképe, amelyen jó ideig sikerült észrevétlennek maradnom.

Néhány száz méter után, az út közepén futó szaggatott vonal mellett egy apró, tüskés hátú alak bukkant fel. Ahogy egyre közelebb értünk hozzá és nyilvánvalóvá vált, hogy a vezető nem fogja kikerülni, a Faisal mellett ülő barna hajú lány felcsattant. Még a kapucniját is lekapta a fejéről, mintha úgy érthetőbb lenne, amit mond.

– Hé!… Az ott egy…

A busz elejében ülőkből kétségbeesett kiáltás szakadt fel, amikor áthajtottunk a tarajos sülön. Hirtelen az összes ökoszisztéma szinkronba került, ahogy az állat felcsapódott, majd éppen alattam hatalmasat koppant az alvázon és végül kivágódott az útra a jármű mögött.

A mellettem ülő, kíváncsi srác megfordult, és hátrafelé bámult. Az ujjai görcsösen markolták a szék támláját, és a combomat rugdosva igyekezett feljebb kapaszkodni, hogy jobban lásson. Mögöttünk az apró, összezúzott test mozdulatlanul, kitekeredett nyakkal feküdt a betonon, és nem lehetett megmondani, hogy a többi busz is áthajtott-e a meggyötört kis testén.

– Elütötte! Miért nem kerülte ki? – kérdezte a srác, nekem pedig nem volt szívem azt válaszolni, hogy a busz azért nem kerülte ki, mert ilyen az élet: a busz nem tér ki.

– Ja, miért nem próbálta kikerülni? – ezt már a barna hajú lány kérdezte, aki felismert.

Olyan hangja volt, mint a klasszikus rocknak, mint a kvintakkordnak. Olyan hangja volt, amire felkapja az ember a fejét.

– Nem volt hely – válaszolta a sofőr hátra sem pillantva.

– Egy irányba haladt a busszal, nem is kellett volna félrekapnia a kormányt – mondta a lány.

A sofőr nem válaszolt.

– Soha ne változtass irányt, ha meglátsz egy állatot az úton, főleg akkor ne, ha egy diákokkal teli buszt vezetsz – kezdtem magyarázni a srácnak, amikor csipogni kezdett a mobilom.

A busz elejében ülő gyerekek és pajtások is meg voltak győződve arról, hogy a sofőr egy állat, és ha eltekintünk a biztonságos közúti közlekedés alapszabályaitól, nem is igazán tévedtek. A srác még akkor is az ablakhoz tapadva igyekezett visszanézni az állatra, amikor előkotortam a mobilomat. Az anyámtól kaptam sms-t.

Szia, SzS{5}! Érezd (bírósági ítélet által kötelezve) jól magad! Ügyes leszel. Nagyon szeretlek. Anya.

HÁROM:
EGY ANYA ÉS EGY APA TALÁLKOZÁSA A SAJÁT FIUKKAL

Egy héttel Charlie és a bowlingpálya után még mindig nem tudtam aludni. Éberen hevertem az ágyon, és abban reménykedtem, hogy ez az egész csak egy rohadt rémálom. Mindez addig tartott, amíg el nem aludtam, és el nem indultak az igazi rémálmok, amelyekben csak és kizárólag az emlékeim peregtek előttem. Hihetetlen szívás volt az egész.

A karácsonyi szünet közepén jártunk, tehát nem kellett találkoznom az osztálytársaimmal és a tanáraimmal, de az élet, amely nagyon durva fordulatot vett, eléggé hasonlított az utóbbi időben az iskolaidőre: korán keltem, nem találkoztam a szüleimmel és a szokásosnál korábban bújtam ágyba. Iszonyatosan nehéz volt beszélgetni a szüleimmel. Mindenki látta, hogy a szakadék egyre szélesebbre és mélyebbre nyílik közöttünk, de senki sem tudta, hogy mit kellene tennie.

Hajnali egy körül végül úgy döntöttem, hogy kávét akarok inni az éjszaka közepén, mert nem akarok aludni és álmodni, mert fel akarok ébredni, hogy ébren legyek, de amikor lementem a földszintre, kiderült, hogy anya és apa még le sem feküdtek.

Nem vettek észre, mert a kanapé háttal áll a nappali ajtajának, és mert az öreg falépcsőnk egy-két fok kivételével nem nyikorgott, de én persze mindent láttam, hallottam. A kanapén ültek, apám oldalra dőlve anyám ölébe hajtotta a fejét, aki maga elé meredt és szórakozottan babrált a hajával.

Apám megköszörülte a torkát, nehezen, kapkodva vette a levegőt. Sírt, és anya is sírt, pedig be sem volt kapcsolva a tévé. Nem volt semmi megjátszás az egészben, egyszerűen csak ültek ott megsemmisülve, összetörve.

Kettesével, hármasával véve a fokokat visszaosontam a lépcső tetejére, köhintettem egyet, mintha akkor indulnék lefelé, és szándékosan ráléptem az egyik nyikorgós lépcsőfokra, hogy meghalljanak.

Mire leértem, anya letörölte a könnyeit, apa pedig már a szoba másik végében járt és a fürdőszobába igyekezett.

– Szia, aranyom! – próbált mosolyogni anya. – Te meg mit keresel itt?

Az utóbbi időben felesleges lett volna, és nem is vettem a fáradságot, hogy megkérdezzem őket, miért néznek ki mindig úgy, mintha sírnának.

– Nem tudok aludni. Csinálok egy kávét.

– Kávét – mosolyodott el fejcsóválva. – Ez annyira öreges…

Kinyújtotta a kezét, és a mozdulata azt üzente, hogy Gyere csak, ülj le mellém!

Engedelmeskedtem.

Nem gondoltam volna, hogy hosszúnak fogom érezni az utat.

Nem gondoltam volna, hogy ennyire heves indulatok fognak kavarogni bennem. Jó lett volna megmondani nekik, hogy nyugodtan sírhattok miattam, tudom, hogy mi történt, mert kurvára láttalak titeket, és úgy érzem, azért próbáljátok meg eltitkolni, mert szégyenkeztek miattam, és valószínűleg minden okotok meg is van rá. Végül persze nem mondtam semmit.

Tudtam, hogy anya érzékeli a bensőmben dúló feszültséget, mert az anyák már csak ilyenek, megérzik az efféle dolgokat. Azután apám lehúzta a vécét, megpróbált úgy tenni, mintha csak pisilt volna, de belépve a nappaliba ugyanolyan nyúzottnak, zaklatottnak tűnt, mint amilyennek én éreztem magam.

Amikor felálltam, mert el akartam menni kávét csinálni, mert magam akartam lenni végre, láttam, hogy anya tekintetébe keménység és elszántság költözik. Éreztem a pillanatot, amikor rájött, hogy miként kell kezelnie a helyzetet, hogy miként kell kezelnie engem.

Apám is megérezte, mert ránézett és szavak nélkül megkérdezte tőle, biztos-e abban, amit tenni akar.

Anya ült a kanapén, és elkezdte ismét összerakni az apró darabokat, amelyekre széthullottunk.

– A mi kis aranybogarunk kávét csinál…

Rám nézett. Szeretet és villámló mennydörgés volt a szemében, és látszott rajta, hogy nincs az a fájdalom, szenvedés, ami megállíthatná.

Apám megvonta a vállát, nyelt egyet.

– Tisztára, mint egy vénember – mondta.