Alison Roberts

Vicces lány

Fiona Lowe

Híd a szívedhez

Minden jog fenntartva. Jelen kiadvány bármely részét tilos a kiadó írásos engedélye nélkül módosítani, sokszorosítani, bármilyen elektronikus vagy gépi formában és egyéb módon közzétenni vagy terjeszteni, beleértve a fénymásolást, felvételkészítést és mindenfajta információtároló vagy -visszakereső rendszert; kivételt képez a kritikus, aki kritikájában rövid szakaszokat idézhet belőle. Ez a kiadvány a Harlequin Enterprises ULC-vel létrejött megállapodás nyomán jelenik meg. Jelen mű kitalált történet. A nevek, személyek, helyszínek és események a szerző képzeletének termékei, vagy fiktív módon alkalmazza őket. Bármely hasonlóság élő vagy halott személlyel, üzlettel, vállalattal, eseménnyel vagy helyszínnel teljes mértékben a véletlen műve, és nem a szerző szándékát tükrözi.

§ All rights reserved including the right of reproduction in whole or in part in any form. Without limiting the generality of the foregoing reservation of rights, no part of this publication may be modified, reproduced, transmitted or communicated in any form or by any means, electronic or mechanical, including photocopy, recording or any information storage and retrieval system, without the written permission of the publisher, except for a reviewer, who may quote brief passages in a review. This edition is published by arrangement with Harlequin Enterprises ULC. This is a work of fiction. Names, characters, places and incidents are either the product of the author’s imagination or are used fictitiously, and any resemblance to actual persons, living or dead, businesses, companies, events or locales is entirely coincidental and not intended by the author.

© Alison Roberts, 2020 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A SZÍVHANG 722. eredeti címe: Saved by Their Miracle Baby

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Magyarra fordította: Szabó Júlia

© Fiona Lowe, 2010 – Vinton Kiadó Kft., 2024

A Szívhang 723. eredeti címe: Her Brooding Italian Surgeon

(Harlequin Mills & Boon, Medical Romance)

Második, átdolgozott kiadás. (Első megjelenés: 2013)

Magyarra fordította: Kőszeghy Eszter

Nyomtatásban megjelent: a SZÍVHANG 722–723. számában, 2024

Átdolgozott kiadás

ISBN 978-963-540-788-0

A HARLEQUIN ® és ™ a Harlequin Enterprises Limited vagy a konszern leányvállalatai tulajdonában álló védjegy, amelyet mások licencia alapján használnak.

Magyarországon kiadja a Vinton Kiadó Kft., 2024

- A kiadó és a szerkesztőség címe: 1118 Budapest, Szüret u. 15.

- Felelős kiadó: dr. Bayer József

- Főszerkesztő: Vaskó Beatrix

- Telefon: +36-1-781-4351; e-mail cím: info@vintonkiado.hu

Kiadónk újdonságairól, a megrendelési lehetőségekről honlapunkon is tájékozódhat:

www.vintonkiado.hu

Az e-book formátumot előállította:

www.bookandwalk.hu

Alison Roberts

Vicces lány

1. FEJEZET

Tompa csattanás hallatszott hátulról, és ahogy az autó meglódult, Abigail Phillips feje is előrelendült, majd visszacsapódott, neki a fejtámlának. Abby attól félve, mi következik, néhány másodpercre összeszorította a szemét, és úgy kapaszkodott a kormánykerékbe, mintha az élete múlna rajta. Vajon lesz újabb ütközés? Mi van, ha a hátulról érkező másik jármű egyenesen a szembejövő forgalomba vagy a legközelebbi kandelábernek taszítja a kocsiját?

De csend volt. Az autója ugyanúgy állt, mint az ütközés előtt, amikor Abby lefékezett a piros lámpánál. Valaki nekem jött hátulról, döbbent rá. Valószínűleg semmi más nem történt. Szívesen kiugrott volna a kocsiból, hogy megnézze, mekkora a kár, de erre nem volt képes. Így hát, még mindig csukott szemmel, mélyeket lélegzett, és próbálta megnyugtatni dobogó szívét. De ahelyett, hogy lassult volna a pulzusa, a szíve kihagyott egy ütemet, amikor valaki bekopogott az ablakon.

Abby rémülten nyitotta ki újra a szemét. Egy aggódó tekintetű férfi állt a kocsija mellett.

– Ó, istenem! – tárta szét a karját az ismeretlen. – Annyira sajnálom! Megsérült?

Megpróbálta kinyitni az ajtót, de az zárva volt. Abby vezetés közben mindig lezárta az összes ajtót, nehogy kirabolják. Azt is tudni vélte, hogy baleset után soha nem szabad beismerni a bűnösséget, nehogy jogilag felelősségre vonják. A férfi az ablaknál vagy nem tudta ezt, vagy csak túl őszinte volt ahhoz, hogy úgy tegyen, mintha nem lenne egyértelmű a felelőssége. Egyszerűen arra kérte őt, hogy bocsásson meg neki, függetlenül az esetleges következményektől. Ez annyira lenyűgözte Abbyt, hogy leeresztette az ablakot, és válaszolt neki.

– Nem, minden rendben. Jól vagyok – próbálta megnyugtatni. A férfinak mélykék szeme és sötét, sűrű szempillája volt, amit bármelyik nő megirigyelhetett volna. A szeme körül számos apró ránc látszott, tehát valószínűleg sokat mosolyog. Most viszont elég komor volt az arca.

– Biztos benne? Legalább a nyakát hadd tapintsam meg… Orvos vagyok.

Már csak néhány háztömbnyire voltak Abby munkahelyétől, a Szent János Kórháztól. Lehetséges, hogy a férfinak is ugyanaz az úti célja, mint neki? Nem mintha Abby valaha is találkozott volna vele a kórház folyosóin vagy a büfében. Különben biztosan felfigyelt volna rá, mert elég vonzó fickó.

Oké… igazából őrülten vonzó. A már említett mélykék szempár mellett dús, fekete hajjal rendelkezett, az állán pedig háromnapos borosta sötétlett – ráadásul úgy nézett Abbyre, mintha abban a pillanatban semmi sem lenne fontosabb a testi épségénél.

Benyúlt a lány hosszú haja alá, és megtapogatta a nyakát.

– Ez fáj? – kérdezte.

– Nem. – Tényleg nem fájt. Éppen ellenkezőleg. Ez volt az első alkalom, hogy egy férfi megérintette Abby nyakát, és egyáltalán nem érezte kellemetlennek az érintést. Az ismeretlen nagyon gyengéd volt, és nyilvánvalóan tudta, mit csinál. Meleg borzongás futott végig Abby gerincén.

Hirtelen zavarba jött. Mi ez az egész? Elvégre a férfi orvos, és csak azért jött ilyen közel hozzá, hogy megbizonyosodjon róla, nem esett-e baja. Hát már elfelejtette, milyen jó érzés, ha egy férfi megérinti?

– Hajtsa le a fejét, amíg az álla a mellkasához nem ér. Nagyon lassan, és csak addig, amíg nem fáj.

Ekkor már zöld volt a lámpa, de Abby nem mozdult. Mögötte egy másik sofőr dühösen dudált, majd megkerülte az akadályt, amit kettejük autói jelentettek. Valaki más lehúzta az ablakot, és odaszólt nekik:

– Jól van? Akarják, hogy kihívjam a mentőket?

– Szerencsére nincs rá szükség! – válaszolta Abby újdonsült ismerőse, az orvos. – Azért köszönöm. – Visszafordult Abbyhez: – Fordítsa a fejét balra, aztán jobbra. Óvatosan…

A lány ezt az utasítást is követte. Amikor jobbra nézett, a tekintetük találkozott.

– Nincs fájdalom?

– Nincs – erősítette meg a lány.

– És más sem fáj? Tud mély lélegzetet venni? Ó, egek… ezt kellett volna először megkérdeznem! – Olyan bűntudatosnak tűnt, hogy Abby majdnem felnevetett.

A jóképű ismeretlen tényleg aggódott érte, de ő egészen biztos volt benne, hogy semmi baja nem történt. Elvégre az ütközés enyhe volt. Valószínűleg az autója sem sérült meg túlságosan. Elöntötte a megkönnyebbülés, és az öröm hevében megengedett magának egy viccet.

– Tökéletesen jól vagyok – bizonygatta. – Csak éppen…

– Igen?

– Nem tudom mozgatni a lábam – közölte rezzenéstelen arccal Abby. – Ó, jaj! Azt hiszem, soha többé nem fogok talpra állni!

A férfi arcából kifutott minden szín. Talán Abby mégsem a megfelelő pillanatot választotta a humorizálásra?

– Bocsánat… Talán azt kellett volna mondanom, hogy soha többé nem fogok tudni hegedülni – helyesbített Abby, de ez nem segített, sőt. Szegény ember láthatóan még inkább összezavarodott.

– Mert akkor talán eszébe jut megkérdezni, hogy korábban tudtam-e hegedülni – magyarázta Abby. – Mire én azt felelném, hogy nem, és akkor jót nevetnénk. Ne már, még mindig nem érti? Ez csak egy poén volt. – Abby sugárzóan elmosolyodott, és hátramutatott az anyósülés mögé, ahol egy kerekesszék bújt meg, összecsukva.

A férfi végre megértette, hogy Abby mozgássérült, ráadásul viccet csinált belőle. Különös, fojtott hangot hallatott. Mintha nem tudta volna, hogy sírjon-e vagy nevessen.

A nevetés mellett döntött: felkacagott, anélkül hogy levette volna a szemét a lányról.

Abby mosolya egyre szélesedett. Élvezte ezt a pillanatot, az örömét még az sem tudta elrontani, hogy a háta mögül szirénázást hallott. Forgalmi dugó alakult ki mögöttük, és a visszapillantó tükörben meglátta a kocsik között szlalomozó rendőr motoros kék villogóját. Abby tudta, hogy eltart egy darabig, mire tovább tud hajtani.

El fog késni a munkából – amit általában soha nem engedett meg magának –, de most furcsa módon örült az ürügynek, hogy még egy kicsit itt maradhat ezzel a kék szemű idegennel, akinek az arcát még vonzóbbá tette a nevetése.

Te jó ég! Noah Baxter épp most okozott balesetet. És nem elég, hogy belehajtott hátulról egy mozgássérült fiatal nő autójába, óriási forgalmi dugót okozva ezzel, most tényleg semmi más nem jut eszébe, mint nevetni?

Nem gúnyos vagy fanyar vigyor volt ez, hanem teli torokból nevetett, és úgy érezte, mintha visszament volna az időben, egy olyan életbe, amely semmiben sem hasonlított a mostanihoz. Egy olyan életbe, amikor még viccesnek találta a dolgokat, és szórakoztatta az események abszurditása. A nevetés akkoriban annyira mindennapos volt számára, hogy nem is gondolt rá. Soha nem hitte volna, hogy két szörnyű nap még a nevetés vágyát is ki tudja ölni az emberből.

A rendőr leszállt a motorjáról, és odalépett hozzájuk.

– Megsérült valaki?

– Nem. – A kocsiban ülő fiatal nő megelőzte a válasszal. Még mindig csillogott a szeme a nevetéstől. Szép, mogyoróbarna szeme volt, Noah most vette csak észre. Sápadt arcát hosszú, vörösesbarna haj keretezte. Átkozottul jól nézett ki, és a mosolya elképesztően ragályos volt.

– Az egész az én hibám volt, biztos úr – mentegetőzött Noah. – Nem ismerem a járást, és az útjelző táblát figyeltem, talán ezért fékeztem egy tizedmásodperccel később a kelleténél. Adjam oda a jogosítványomat?

A rendőr körülnézett.

– Fontosabb lenne, hogy tegyék szabaddá az utat. Tehát senki sem sérült meg?

– Nem. – Noah és a vonzó, vörös hajú nő ezúttal egyszerre szólaltak meg.

– És a járművek? Esett bennük komolyabb kár?

– Nem hiszem. – Egy leszakadt lökhárító vagy valami hasonlóan komoly sérülés biztosan feltűnt volna Noah-nak, amikor a másik sofőr ajtajához szaladt, hogy megnézze, megsérült-e valaki. Most követte a rendőrt, és megkönnyebbülten állapította meg, hogy valóban csak néhány horpadás és karcolás látszik a lökhárítókon.

– Akkor nem veszek fel jegyzőkönyvet – döntött a rendőr. – Kérem, hajtsanak tovább, és tegyék szabaddá a kereszteződést.

Noah bólintott. Visszasétált az elöl haladó autóhoz.

– Csak kisebb karcolások vannak a lökhárítón – mondta. – A rendőrség ki akar maradni az ügyből, és annyira alacsony a javítási költség, hogy valószínűleg nem éri meg a biztosítóval küzdeni miatta.

– Ó, hála az égnek! Imádom ezt az autót.

– A lehető leghamarabb tovább kellene mennünk. Egészen biztos benne, hogy jól van?

– Persze? És maga?

– Én is. – Bár a gyomrában azért érzett valami furát. Talán a nevetés utóhatása? Talán ez volt az oka annak is, hogy Noah feltette a kérdést, amelyet már több mint tíz éve nem: – Megadná a mobilszámát? Csak a biztonság kedvéért…

Mégis, mi célból? Hátha nyaksérülése van? Vagy meggondolja magát, és mégis úgy dönt, bejelenti a balesetet? Vagy csak azért, hogy a titokzatos és jóképű idegen felhívhassa, ha akarja?

– Csak arra az esetre, ha mégis be akarja jelenteni a balesetet, és szüksége van az adataimra – folytatta sietve a férfi. Mindig tartott egy kis jegyzettömböt és tollat az ingzsebében. Ezt még kezdő orvosként szokta meg, amikor csak úgy ömlöttek rá az információk, és létfontosságú volt, hogy semmit se felejtsen el.

Abby bediktálta a mobilszámát, és beindította a motort.

– Ó, igen… – mondta, és még egyszer a férfi szemébe nézett, miközben a kormányra erősített váltókarral sebességbe tette a kocsit. – Egyébként a nevem Abby.

– Noah – mutatkozott be az orvos is. Nem tudta megállni, hogy el ne mosolyodjon, miközben a jegyzettömböt a zsebébe csúsztatta, és visszasétált a kocsijához.

Hát nem furcsa? Vigyorog, miközben balesetet okozott… Inkább kellemetlenül kellene éreznie magát, nem? Elvégre épp egy megbeszélésre tartott, hogy bemutatkozzon a kollégáinak az új munkahelyén. Valószínűleg el fog késni, mégis úgy érezte, ennél jobb dolog már rég nem történt vele. Talán már évek óta…

A rendőr most felülbírálta a piros lámpát, és kézjelekkel irányította a forgalmat. Átengedte a kereszteződésen Abbyt, de aztán felemelte a kezét. Noah-nak várnia kellett. Csendben figyelte, ahogy Abby autója egyre távolodik tőle, végül indexel, elfordul, és eltűnik a látómezejéből.

És még mindig ott van az a fura érzés a gyomrában. Hát nem furcsa?

A kiszállás másnak talán bonyolultnak tűnő rutinja már annyira természetes volt Abby számára, hogy egy másodpercig sem kellett gondolkodnia rajta. A mozgássérült-parkolóhely a parkolóház földszintjén extra széles volt, így nem okozott gondot, hogy a vezetőülés felőli ajtót nyitva tartsa. A középkonzolon lévő gombok segítségével leengedte a vezetőülés háttámláját, az utasülést pedig jóval előrébb hajtotta, hogy az összecsukott kerekesszéket különösebb erőfeszítés nélkül kiemelhesse, és letehesse maga mellé a földre.

Ezután lenyomta az ülést, és ezzel kinyitotta a kerekesszéket, majd egy pedállal lefékezte a kerekeket. Egy perc sem kellett ahhoz, hogy a kerekesszéket a megfelelő helyzetbe állítsa, rögzítse az ülőpárnát, a válltáskáját az egyik fogantyúra akassza, a lábát kiemelje a kocsiból, végül egyik kezével a kerekesszék ülőpárnájára, a másikkal pedig a vezetőülésre támaszkodva átemelje magát a székbe.

Távirányítóval bezárta az autót, megfordult a kerekesszékkel, és elindult a garázs kijárata felé. Készen állt az új munkanapra, és a baleset ellenére csak néhány percet késett.

Hirtelen megállt, majd sietve visszagurult a kocsijához. Hogy a fenébe felejthette el ellenőrizni a kocsijában keletkezett károkat? Talán mert a sötétkék szempárra gondolt – és arra a bizsergető érzésre, amely elöntötte, amikor a tekintetük találkozott. Nem is beszélve arról a jóleső borzongásról, amit a férfi keze okozott a nyakán.

Noah… Nem szokatlan név, de ő volt az első Noah, akit Abby megismert. Vajon tényleg fel fogja hívni?

Megvizsgálta a lökhárítót. Csak karcolások, mondta a férfi, és igaza volt. Abby mindössze egy kisebb horpadást tudott kitapintani. Tényleg nem éri meg a papírmunkát, úgyhogy nem fogja bejelenteni a balesetet. Elvégre nem ez volt az első sérülés a karosszérián. Már több mint két éve megvolt az autója, és nemegyszer előfordult, hogy megkarcolta a kerekesszékkel, de minden alkalommal fájt a lelke, mert a kocsi tényleg fontos és kedves volt neki.

A nővére, Lisa hitelt vett fel, hogy kifizesse a szükséges átalakításokat az autón. Megértette, mennyire fontos Abbynek a függetlenség. Azt is megértette volna, mennyire megviselte a baleset, ezért Abby készített egy fényképet az okozott sérülésekről, és elküldte Lisának.

Hoppá! Valaki nekem jött hátulról. Ennél jobban nem is kezdődhetne a nap, ugye?

A nővére azonnal válaszolt.

Jaj, ne! Jól vagy?

Igen, jól. Megyek dolgozni. Majd később benézek hozzátok.

Gyere most! Csak a biztonság kedvéért.

Lisa és a férje is a Szent János Kórház sürgősségi osztályán dolgozott, de már nem sokáig: Lisa hamarosan megkezdi a szülési szabadságát. Abby nagyon szerette a nővérét és a sógorát, de nem ért most rá arra, hogy a családja tutujgassa. Eleve nem kellett volna elküldenie ezt az üzenetet – később is elmesélhette volna a dolgot –, de nyilván feldúlta egy kicsit a baleset, és szüksége volt a megnyugtatásra, az érzelmi támogatásra.

Majd később. Ne aggódj, nincs semmi bajom!

Abby olyan emojit biggyesztett az üzenet mögé, amelyet már sokszor használt a Lisával folytatott beszélgetéseiben – egy kis helikoptert, amely egyfajta családi poén volt közöttük. Így próbálta megértetni Lisával, hogy már nincs szüksége pótmamára, legalábbis nem védelmezőre, aki állandóan körülötte kering, és meg akarja védeni minden bajtól. A biztonság kedvéért egy mosolygós arcot és egy szívecskét is küldött utána.

Lisa világéletében gondoskodott róla. Hat évvel volt idősebb Abbynél, így átvette az anyjuk szerepét, amikor az asszonynak túl sok lett az anyaság. A két lány a nagymamához költözött, de akkor is Lisa maradt Abby támasza. A baleset, amely Abbyt kétéves korában tolószékbe kényszerítette, mindannyiuk számára sorsfordító volt.

Abby közben kigurult a parkolóházból, és megállt a gyalogoslámpánál. Nyújtózkodott, hogy megnyomja a gombot, de valaki más gyorsabb volt.

– Hagyja csak, majd én…

Ennek valószínűleg soha nem lesz vége. A gondolat, mi történhet akkor, ha egy férfi azt gondolja, hogy a testi fogyatékossága miatt hatalmat gyakorolhat fölötte, megborzongatta. Persze megtanulta kezelni a helyzetet. Önálló volt, független, és nem érdekelte, hogy esetleg megbánt egy-két tolakodó fajankót.

De mindig elég nyugodt volt ahhoz, hogy udvarias maradjon. Ezért visszafogta magát, és nem mutatott rá, hogy a keze tökéletesen működik, különben nem lenne képes kézzel hajtani a kerekesszéket. Ehelyett feszülten rámosolygott a férfira, aki nyilvánvalóan nem vette észre, hogy a köszönetnyilvánítása kissé gúnyosan cseng.

A férfi a negyvenes évei elején járhatott, szőke volt, és egész helyes, bár Abby jobban szerette a sötét hajat. Különösen kék szemmel kombinálva…

A lámpa zöldre váltott, és Abby kigurult az útra. Nagy megdöbbenésére a férfi eléje lépett, és akár egy forgalmat irányító rendőr, magasra tartotta a kezét. Teljesen feleslegesen egyébként, hiszen az autósoknak nyilván nem állt szándékukban figyelmen kívül hagyni a piros lámpát, és elgázolni a zebrán áthaladó szegény, védtelen, mozgássérült nőt.

A férfi egyértelműen segíteni akart Abbynek, ám ő emiatt úgy érezte, hogy megbámulják, és a kéretlen segítség mindig is dühítette. Az egyik legkorábbi emléke az volt, amikor kétségbeesetten próbál felmászni egy hintára, miközben a nővére segítő kezével küzd.

– Menj el! Meg tudom csinálni egyedül is!

Persze az ilyen férfiak, akik feltehetően tényleg csak segíteni akartak neki, teljesen más kategóriába tartoztak, mint az az alak, aki kis híján molesztálta, de Abby azért látott bizonyos hasonlóságokat is a viselkedésükben. Mostanra szerencsére sikerült feldolgoznia az esetet, de elfelejteni soha nem fogja, annyi szent!

Az út túloldalára érve felgyorsított, remélve, hogy eltűnhet a kórházba igyekvő emberek áradatában, de a szőke férfi tartotta vele a lépést.

– Hé! Meghívhatom esetleg egy kávéra vagy valamire?

– Nem. – Ez még az ő ízlésének is túlságosan szűkszavúan hangzott, ezért elmosolyodott, és hozzátette: – Köszönöm, de nem lehet. Nem hinném, hogy a barátom örülne neki.

– Ó… – A férfi csalódottsága őszintének tűnt. – Sejthettem volna. Nos, akkor viszlát! Vigyázzon magára!

Abby megkönnyebbülten fellélegzett. Egyáltalán nem volt barátja, de így anélkül szabadulhatott meg az iránta érdeklődő férfiaktól, hogy megsértette volna őket. Noah-val szemben nem volt ennyire elutasító. Nem elég, hogy megadta neki a mobiltelefonszámát, belebizsergett még a gondolatba is, hogy a férfi esetleg felhívja.

Amint megérkezett a rehabilitációs központba, benyúlt a válltáskájába, és türelmetlenül a mobiltelefonjára pillantott. Csalódottan állapította meg, hogy még nincs nem fogadott üzenete vagy hívása.

Már régen nem várt ennyire egy hívást. Noah nem vette észre a fogyatékosságát, és meglepődött, amikor meglátta a kerekesszéket. Tehát nem befolyásolták a fogyatékkal élőkkel szembeni sztereotípiák vagy előítéletek. Csak őt látta, az igazi Abby Phillipset. Fizikoterapeuta volt a szakmája, kézterápiára specializálódott, amire nagyon büszke volt. Emellett huszonhat éves létére sajnos még szűz volt – viszont szerencsére senki nem tudott róla.

Vajon miért pont most jutott ez az eszébe?

Abby kinyitotta a szekrényét, levette a fehér köpenyét a fogasról, és a tükör felé indult, hogy megfésülködjön, és lófarokba kösse a haját. Miközben végigsimított a tarkóján, rájött, miért jutott eszébe a szüzessége. Mert maradandó nyomot hagyott benne Noah érintése. Milyen jó érzés volt, ahogy a nyakához értek az ujjai! Bárcsak felhívna, gondolta vágyakozva. Bárcsak vonzódna hozzám! Soha életében nem kerítették hatalmukba ilyen erős érzések.

Mi ez? Talán csak nem szerelem első látásra?

Abby rámosolygott a tükörképére.

Ki tudja?

Ez aztán a mélyvíz!

Noah Baxter kézsebész a sürgősségi osztályon kezdte első napját a Szent János Kórházban. Néhány kollégájával már találkozott a sebészeten, de a sürgősségi osztályon most járt először. Az első munkatárs, aki barátságos mosollyal üdvözölte az osztályon, egy várandós nővérke volt, aki a terhessége utolsó hónapjában járhatott.

– Segíthetek?

– Egy bizonyos Hugh Patterson csipogott rám.

A nő arcán újabb mosoly jelent meg.

– Ó, igen, őt jól ismerem. Szólok neki, hogy itt van. – Megfordult, és fürgén benyitott az egyik intenzíves szobába.

A feszültség, aminek Noah nem is volt tudatában, azonnal enyhült, amint a nővér hátat fordított neki. Ennek semmi köze nem volt ahhoz, hogy ma volt az első napja, vagy hogy nem tudta, mire számíthat az adott szobában. Sajnos még mindig abban a fázisban volt, hogy minden egyes terhes nő láttán elfogta a szomorúság. Lehet, hogy ez soha nem fog megváltozni, de legalább már el tudta terelni a figyelmét azzal, hogy valami másra gondolt.

Ezúttal a nővér haja ragadta meg a figyelmét. Vörös haja volt, de egészen sötét árnyalatú. Nagyon más, mint annak a nőnek a vörös hajzuhataga, akinek a kocsijába néhány napja belerohant hátulról. Azóta sem tudta kiverni a fejéből azt a hajszínt.

Ezért nem hívta még fel, pedig azonnal elmentette a nő számát. Persze szándékában állt, és többször is közel járt hozzá, de végül nem tudta rávenni magát, hogy megnyomja a híváskezdeményező gombot.

Ami határozottan nevetséges. Noah a harmincas évei közepén járt, és egyedülálló volt. Ha tetszik neki egy nő, és tudja, hogyan vegye fel vele a kapcsolatot, akkor tennie kellene valamit, nem?

A helyzet az, hogy évek óta először tetszett neki egy nő. Szeretett volna küzdeni ez ellen az érzés ellen, akárcsak az ellen, hogy minduntalan elszomorodott a terhes nők láttán. Soha többé nem akart vonzódni senkihez, mert tudta, mi lehet a vége.

Mégis, nem volt szép húzás tőle, hogy egyáltalán nem vette fel a kapcsolatot a nővel, és nem adta meg neki legalább a biztosítási adatait. Még csak fel sem kell hívnia, ha attól fél, hogy a hangjától elgyengül. Elküldheti neki az adatokat sms-ben is. Igen, ezt fogom tenni, döntött Noah. Amint lesz egy kis időm…

Egy orvos lépett ki az intenzívről, és üdvözölte őt.

– Hugh Patterson – mutatkozott be. – És ha minden igaz, Noah Baxterhez van szerencsém.

– Így igaz. – Kezet ráztak.

– Üdvözlöm a Szent Jánosban! Állítólag ön a legjobb a szakterületén, és attól tartok, a betegünknek a legjobbra van szüksége.

Noah felvonta a szemöldökét.

– Ez elég komolyan hangzik.

Hugh bólintott.

– Készüljön fel a csúnya látványra. A beteg harmincnyolc éves férfi. Üzemi baleset érte, néhány órával ezelőtt beakadt a jobb keze egy munkagépbe. Súlyos zúzódásokat szenvedett, és részleges amputációt hajtottunk végre a hüvelykujján. Eltartott egy darabig, amíg kiszabadítottuk. Ráadásul jobbkezes.

A kollégája nem túlzott. A férfi ujjai annyira összezúzódtak, hogy Noah az ágy fölött lógó röntgenfelvételek ellenére sem tudta megállapítani, mi menthető, és mi nem. Még ha a csontokat drótok vagy lemezek segítségével vissza is lehet tenni a helyükre, lehetséges, hogy az idegek, az inak és a szövetek túlságosan megsérültek ahhoz, hogy rekonstruálni lehessen őket.

– Még nem mertem megnézni. – A páciens, Steve elfordította a fejét, és ép kezével eltakarta a szemét. – Ne nyúljon hozzá! – zokogott fel kétségbeesetten. – Kérem, ne érjen hozzá!

Noah Hugh-ra pillantott, aki felvilágosította.

– Benyugtatóztuk, és tíz milligramm morfiumot is kapott.

– Rendkívül gyengéd leszek, Steve – mondta Noah. – Csak ellenőrizni akarom, milyen állapotban vannak az erek és az idegek. Mindjárt átvisszük a műtőbe, de előbb nagyon óvatosan megérintem a csuklóját, rendben? Akkor tudni fogom, milyen a keze vérellátása.

– Nem veszíthetem el a jobb kezemet! – jajongott Steve kétségbeesetten. – Ha elveszítem, nem tudok dolgozni. Három gyerekem van, el tudja képzelni, mennyire kell a pénz?

– El – mondta Noah kedvesen. – Próbálja megőrizni a nyugalmát. Mindent megteszünk, hogy megmentsük a kezét.

Rátette az ujjait Steve csuklójára, összeszorította a singcsonti és az orsócsonti artériát, és figyelte, hogyan folyik a vér, miután egyesével elengedte őket. Steve ép kezéhez képest a sérült kéz egyértelműen könnyebb és hidegebb volt. Ez azt jelentette, hogy minél hamarabb a műtőbe ér, annál jobbak az esélyei a sebészeti beavatkozásnak, és annál könnyebb lesz az apró erek helyreállítása. Ellenkező esetben a nem megfelelő vérellátás sebgyógyulási problémákhoz, fibrózishoz és fertőzéshez vezethet.

Miután a sérült kezet ismét steril kötszerrel fedték be, és előkészítették a műtőt a közelgő operációra, Steve felesége is megérkezett a kórházba. Noah-nak volt néhány nyugodt perce, hogy bemutatkozzon, és felvilágosítsa arról, mi vár a férjére a műtőben.

Steve felesége, Pauline sápadt volt a félelemtől, de igyekezett megőrizni a nyugalmát.

– Amikor megérkeztem, azt mondták, hogy ön a legjobb kézsebész az országban, Baxter doktor. Sőt az egyik legjobb az egész világon. Megbízunk önben.

– Szükségem van a kezemre – ismételgette Steve még mindig sokkos állapotban. – Hogyan fogok különben dolgozni, és eltartani a családomat?

Pauline gyengéden megsimogatta a vállát.

– Majd megoldjuk, szívem – nyugtatta meg a férfit. – Biztos vagyok benne, hogy Baxter doktor megmenti a kezed. De bármi történik is, együtt túljutunk ezen. Szeretlek.

Van önbizalma, annyi szent, de ez talán így is van rendjén, hiszen a szakmája legjobbja, futott át Abby fején.

Ez volt az új sebész első műtétje az új munkahelyén, Baxter doktor mégis engedélyt adott arra, hogy a műtő galériáját megnyissák az érdeklődő nézők előtt. A néhány ülőhelyre nagy volt a kereslet, de a kézsebész és -rehabilitációs kollégák elsőbbséget élveztek. Abby nagyon örült, hogy részt vehet a műtéten, az ebédszünetét is szívesen feláldozta ezért a lehetőségért.

Problémát jelenthetett volna, hogy a műtőbe vezető lépcső elég meredek, de az egyik ortopéd sebész, Alex, aki a kézközpontban volt, azt javasolta, hogy menjenek oda korábban.

– Akkor a legjobb helyeket kapjuk az első sorban.

Valójában arra gondolt, hogy feltűnés nélkül kiemelheti a kerekesszékből, és felviheti Abbyt a lépcsőn, amely minden volt, csak nem akadálymentes. Az ajánlatnak semmi köze nem volt ahhoz a magamutogató, kéretlen segítségnyújtáshoz, amivel a szőke férfi próbálkozott a minap az utcán. Alex jól ismerte Abbyt, és tudta, mennyire lenyűgözi a lányt, ha egy kézsebészt figyelhet munka közben.

Így most ott ültek együtt az első sorban, jó rálátással az alattuk lévő műtőre, ahol legalább tucatnyi alkalmazott készítette elő a bonyolult és hosszadalmas műtétet. Egy képernyőn pontosan nyomon követhetik majd, miként javítják ki mikrosebészeti módszerekkel az elszakadt inakat, ereket és idegeket.

A beteget már elaltatták, és hanyatt feküdt a műtőasztalon, jobb karját kinyújtva. Körülötte asszisztensek és az ortopéd szakorvosok sürögtek, és gondoskodtak arról, hogy mire a mai nap sztárjai, a sebészek megérkeznek, minden készen álljon. A műszereket megigazították, a lámpákat elhelyezték, és előkészítették a kamerákkal és nagyítóval ellátott fejhallgatókat.

Már csak a vezető sebész hiányzott – aztán ő is megjött. Kesztyűs kezét keresztben tartotta maga előtt mellmagasságban, hogy véletlenül se érintkezzen semmivel, ami nincs sterilizálva.

Biccentett a csapatnak, majd a galériára pillantott. A sapka és az arcmaszk között csak a szeme látszott, de valahogy mégis ismerősnek tűnt.

– Ki ez? – kérdezte Alexet Abby. – Baxter doktor?

– Igen. Ő Noah Baxter. Reméljük, hogy méltó a hírnevéhez, mert ahogy elnézem, minden tudására szüksége lesz. – Alex az előttük lévő képernyőre pillantott, amely a beteg összezúzott ujjait mutatta.

Beletelt néhány másodpercbe, mire Abby visszanyerte a nyugalmát. A boldog várakozás, hogy végignézheti a műtétet, semmivé foszlott. Helyette keserű csalódás lett úrrá rajta.

Noah… Hát persze! Ezer közül is megismerte volna azt a szempárt.

Soha nem fogja elfelejteni őt. És ugyanígy nem tud neki megbocsátani sem. Noah ugyanis nem hívta fel. Valószínűleg soha nem is akarta.

2. FEJEZET

A haja… Ezer körül is megismerte volna azt a csillogó, vörös hajkoronát.

A lány a galéria első sorában ült, így elég jól megvilágította a műtőből kiáradó fény. A haja úgy ragyogott, mint valami glória.

Noah hozzászokott, hogy munkatársak, orvostanhallgatók és más érdeklődő szakemberek figyelik a munkáját, de a nőre, akinek a kocsijába néhány napja belement, nem számított.

A nőre, aki megnevettette… Abbyre…

A másodperc törtrészéig Noah szinte bűntudatot érzett, vagy legalábbis elszégyellte magát, amiért a baleset után nem vette fel vele a kapcsolatot. Az lett volna a legkevesebb, hogy elküldi neki a biztosítási adatait, és megkérdezi, hogy továbbra sem mutat-e tüneteket.

De most már nem tehetett semmit, így gyorsan elvetette a gondolatot. A fejhallgatójába egy mikrofont szereltek, a nagyító szemüvegére pedig egy kamerát, amely a galérián lévő képernyőkre közvetítette a képet. Abbyn kívül még tucatnyi néző volt kíváncsi a beavatkozásra. Noah élvezte, ha taníthatta a kevésbé tapasztalt kollégákat és a nem sebészeket.

– Ennek a harmincnyolc éves férfinak körülbelül két órája kapta be a jobb kezét egy gép. Tudjuk, hogy a sérült végtag nem volt kitéve szélsőséges hőmérsékletnek vagy vegyianyagoknak. A kiszabadítása időigényes volt, de szerencsére nagyobb vérveszteség nélkül zajlott. Páciensünk tehát hemodinamikailag stabil.

Rövid szünet után folytatta.

– Most egy piszkos és szennyezett sebből kell tiszta műtéti területet csinálnunk. Ezt úgy érjük el, hogy először is átöblítjük a sebet sóoldattal, povidon-jóddal vagy hidrogén-peroxid-oldattal. A mechanikus tisztítás, aminek nem szabad túl kíméletesnek lennie, szintén ajánlott. A cél mindig az, hogy a seb tiszta legyen, és a lehető legkevesebb szövet sérüljön.

Több orvos és asszisztens segített neki a sebellátásban, de Noah még mindig csak egy bizonyos személy jelenlétét érzékelte. Remélte, hogy ez hamarosan megváltozik. Általában véve nagyon ügyes volt abban, hogy mindent kizárjon, aminek semmi köze a munkájához, olyannyira, hogy ez a képessége az elmúlt években többször is megmentette az összeomlástól.

– A második lépés a tiszta műtéti terület felé vezető úton az alapos sebészeti tisztítás. Tehát eltávolítjuk a sérült szöveteket, idegen testeket, elszakadt índarabokat, elszakadt idegeket és csonttöredékeket is, ha azok már nem kapcsolódnak az inakhoz vagy az izmokhoz. Figyeljenek arra, hogyan helyezkednek el az ujjai. – Megérintette Steve ujjbegyeit, amelyek természetellenesek ellapultak a műtőasztalon. – A hajlító inak folytonosságának hiánya arra utal, hogy komolyan megsérültek.

Sikerült! Összehozta. Eljutott abba a lelkiállapotba, amelyben kizárólag a páciensre és a nézőközönségre figyelt. Minden lépéséről tájékoztatni akarta őket, függetlenül attól, mennyi ideig tart a műtét.

– A mutató- és a kisujjban szilánkos törések vannak. Ezért használunk ott kis külső rögzítőket. Ezeket körülbelül hat hét múlva lehet eltávolítani. Hogy összeillesszem a csontvégeket ezen az ujjon, titánlemezzel rögzítem őket. A hüvelykujj a legnagyobb gondunk. Mint tudják, a hüvelykujj mozgékonysága egyedülálló, és így ennek az ujjnak a rendbehozatala elengedhetetlen a kéz teljes funkciójának helyreállításához. Szerencsére a betegünk nem cukorbeteg, és nem dohányzik, így a gyógyulást ezek a tényezők nem befolyásolhatják.

Sajnos a hüvelykujj sérült a legsúlyosabban. Könnyen elképzelhető, hogy a megmentése érdekében további műtétekre lesz szükség, esetleg ínátültetéssel együtt. Az erek és az idegek helyreállítása is kihívást jelentett, és Noah örült, hogy tapasztalt szakemberek dolgoznak mellette.

Többórás megfeszített munka után köszönetet mondott kollégáinak. Tudta, hogy a többi feladatuk nem tűnt el a semmibe a sürgősségi műtét miatt, hanem csak kitolódott, és hálás volt, amiért így is segítettek neki.

Ő maga kicsit tovább maradt a műtőben, hogy felügyelje Steve kezének és karjának több sínnel történő rögzítését. Tudta, hogy a fölötte lévő galéria kiürül, de azt is érezte, hogy nagyon lassan történik. A nézők eszmét cseréltek egymással arról, amit az imént láttak, miközben a sorok fokozatosan kiürültek.

Megkockáztassa, hogy felnézzen? Most, hogy már túl volt a műtéten, újra megrohanták a korábban elhessegetett gondolatok.

Miért volt itt Abby? Hogyan tudta leküzdeni a lépcsőfokokat, hogy helyet foglalhasson az első sorban?

Ez utóbbi kérdésre választ kapott, ahogy követte a betege ágyát az őrző felé. Miközben levette a kesztyűjét és az arcmaszkját, a szeme sarkából látta, hogy Abbyt egy fiatalember átülteti a kerekesszékbe. A lány felrakta a lábát a lábtartóra, kioldotta a kéziféket, és felnézett – egyenesen Noah arcába.

Pontosabban nem is nézett, inkább rámeredt, de a következő pillanatban már meg is szakította a szemkontaktust. Felszegte az állát, megfordította a székét, és elgurult. Egy szót sem kellett váltania vele ahhoz, hogy határozottan visszautasítsa.

– Ki az ott? – kérdezte Noah a mellette álló orvostól. – A kerekesszékes lány.

– Abby Phillips. Terapeuta a kézközpontban. Ne tévessze meg a kerekesszék! A testi problémája a legkevésbé sem akadályozza a munkában. Ő az egyik legjobb, legrátermettebb munkatársunk.

Noah bólintott, és megköszönte az információt. Aztán sokáig hallgatott, próbálta kibogozni a gondolatait. Kézterapeutaként Abby fontos része volt annak a csapatnak, amellyel szorosan együtt fog dolgozni. Bármilyen ügyes is a műtőben, az utókezelés és a gyógytorna nélkül a pácienseinek kevés esélyük van arra, hogy rendesen használni tudják a kezüket, úgy, mint a baleset vagy a betegség előtt.

Számítania kell tehát arra, hogy előbb-utóbb beszélnie kell Abbyvel, ezért elég kellemetlenül érintette, hogy a lány az imént nyilvánosan visszautasította. Mit csináljon? Hogyan engesztelje ki? Talán egy csokor virággal?

Belépett az őrzőbe. Itt addig figyelték a beteget, amíg teljesen fel nem ébredt az altatásból, és az életfunkciói ismét stabilak nem lettek. Hamarosan Steve felesége is csatlakozott hozzájuk, így Noah elmondhatta neki, hogy a férje egyik ujját sem kellett amputálni, de azt még nem tudják, mennyire lesz mozgékony a hüvelykujja.

Természetesen Abby is eszébe jutott, mielőtt visszatért volna a munkájához. Biztosra vette, hogy egy csokorral nem érne célt nála. Bár alig ismerte, úgy vélte, nem az a fajta, akit virággal vagy csokoládéval le lehet nyűgözni. Valami eredetibbel kell előrukkolnia, hogy a lány megbocsásson neki!

Abby érezte, ahogy a lapockái között végigfolyik a hátán a verejték. A karjában égtek az izmok, és levegő után kapkodott, de eszébe sem jutott lassítani – elvégre az ellenfél csapata sem tartott szünetet.

Fárasztó volt az egyik kezével hajtani a kerekesszéket, a másikkal pedig a kosárlabdát pattogtatni, de pont ezért volt jó neki ez a sportág. Különösen egy ilyen munkanap után.

Az, hogy újra látta a férfit, aki nekiment a kocsijának, majd elkérte a számát, mégsem hívta fel, valósággal sokkolta. Ahogy az a tény is, hogy Noah ugyanabban a kórházban dolgozik, mint ő. Szerencsére a kerekesszékes kosárlabda annyira megerőltető és dinamikus sport, hogy százszázalékos figyelmet követelt.

Hogy nagyobb sebességet vegyen fel, és irányt váltson, Abby rövid időre az ölébe tette a labdát. Ilyen esetben a játékos kétszer forgathatja meg a szék kerekét, mielőtt újra pattogtatni kezd, passzol, vagy megpróbálkozik a kosárra dobással.

Körülötte az izgalom és a hangerő is egyre nőtt. Csapattársai buzdították, és amikor egy ellenfél rángatni kezdte a kerekesszékét, nem volt más választása. Most vagy soha! Abby két kezébe vette a labdát, célzott – és teljes erőből a kosárba vágta!

A cserejátékosok éljenzése volt a legszebb hang, amit Abby a mai nap folyamán hallott. Megcsinálta! Tiszta találatot vitt be, ráadásul a hárompontos vonalon kívülről. Az a három pont néhány másodperccel a meccs utolsó negyedének vége előtt meghozta a győzelmet a csapatnak.

– Nagyszerű, Abby!

Minden oldalról őt éljenezték, de ő csak egy hangot hallott: a nővéréét. Lisa ma elkísérte Abbyt, hogy a nézőtéren szurkolhasson. Amint Abby lezuhanyozik és átöltözik, hazaviszi Lisát, és útközben vesznek valami ennivalót. A hetente egyszeri közös vacsora rituálévá vált a nővérek számára, amióta nem éltek együtt.

– Hol van a sport-kerekesszéked? – kérdezte Lisa.

– Az edző mindjárt hozza. – Abby megelőzte a húgát, és a kocsija felé indult. – Ki tudod nyitni a csomagtartót? Én addig beszállok.

Egy pillanattal később az edző tényleg kijött a tornateremből a sportszékkel. Beemelte a csomagtartóba, majd előre jött, hogy néhány szót váltson Abbyvel.

– Fantasztikusan játszottál. Biztos, hogy nem akarod átgondolni a jelentkezést a paralimpiai csapatba?

Abby megrázta a fejét. A tréner nem először tette fel neki ezt a kérdést.

– Tudod, milyen fontos számomra a munkám. Nincs időm extra edzésekre és utazgatásra.

Hazafelé menet végig erről beszélgettek Lisával. Abby elmagyarázta, hogy bármennyire is szereti a sportot, a munkája fontosabb számára, és nem akarja kockáztatni a szakmai előmenetelét. Mire megérkeztek Lisa és Hugh vidéki házához, a beszélgetésük már majdnem vitába torkollott.