Tartalomjegyzék

Prológus

1. fejezet

2. fejezet

3. fejezet

4. fejezet

5. fejezet

6. fejezet

7. fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

Epilógus

Christine Anne Colman

Megsebzetten

Christine Anne Colman - Megsebzetten

©Christine Anne Colman

Szerkesztés/korrektúra: Nagy Milada

Borítóterv: Ashley Redwood

epub ISBN 9786156454263

mobi ISBN 9786156454270

Szerző facebook oldala: https://www.facebook.com/christineannecolman

Felelős kiadó: Gibicsár János

Bakháza, 2022

Minden jog fenntartva! A mű egyetlen része sem másolható, sokszorosítható, vagy használható fel a szerző és a kiadó előzetes írásbeli engedélye nélkül.

Prológus

Félek lehunyni a szememet, mert még mindig magam előtt látom azt az embert, aki tönkretett. Tudom, ha elalszom, újból elölről kezdődik az életemet leromboló események sorozata. Próbálom ébren tartani magam, de a fáradtság kegyetlen erővel bír, akkor is rávesz az alvásra, ha irtózom tőle. Most is megragad, és visszaránt a pokolba.

Síri csönd honol a kihalt utcában. A sikátor üres, a levegő dermesztően hideg és párás. Fázom. A karomat a mellkasom köré fonva dörzsölgetni kezdem magamat, de hiába.

Rossz érzésem van.

Lépteket hallok, körülnézek, de egy árva lelket sem látok. Arra gondolok, hogy biztosan csak a saját lépteim zaja verődik vissza az aszfaltról, vagy csupán a fantáziám játszik velem.

Tekintetemmel körbepásztázom a sivár teret, bármiféle zajra kihegyezve a fülemet, és bár nem látok senkit és semmit, a nyugtalanságom nem múlik el.

Az aszfalt repedéseiben összegyűlt vizet fehérre festi az éjjeli lámpák fénye.

Magányos vagyok.

– Szia, cica! – állít meg a karomnál fogva egy férfi a sikátor elején. A semmiből került elém, de lehetséges, hogy az ő lépteit hallottam visszhangzani az utca fenyegető sötétjében. – Mi ez a nagy sietség?

– Engedjen el! – szólok rá erélyesen, de ő még szorosabban markolja a könyökömet.

– Nem-nem! Itt maradsz! – rivall rám, jobbra-balra ingatva a fejét.

– Hagyjon békén! Engedjen el! – kiáltom, ő meg egyre erősebben szorítja a karomat.

Sípcsonton rúgom, hátha sikerül fájdalmat okoznom neki, és elmenekülhetek, de a férfi meg sem érzi. Megrúgom még egyszer, most beleadom az összes erőmet, de hiába igyekszem szabadulni, túlságosan legyengít a korábban elfogyasztott alkohol.

A férfi csak vonszol maga után egy büdös, szeméttel teli konténer felé, semmibe véve a rúgkapálásomat. Mintha egyáltalán nem érezte volna, hogy megrúgtam.

– Ne ellenkezz! – kap a hajamba, és megcibálja.

A fájdalomtól könnybe lábad a szemem, és néhány pillanatra elveszítem a kontrollt az akaratom és a testem fölött.

A karomat erősen szorítva húz maga után, néha-néha visszanéz rám.

– Úgyis akarod. Mind akarják. Meglátod, jó lesz – fröcsögi, és már bontja is ki a nadrágját tartó övet.

– Mi? Nem! – zokogom elkeseredetten, amint rájövök, mit akar velem tenni.

Sötét van, nem látom az arcát, de érzem a fenyegetést, amely minden egyes vontatott, de elszánt mozdulatából sugárzik. Ismét menekülésre szánom el magam, emelni kezdem a lábamat, hogy ágyékon rúgjam, de a mozdulat közben a cipőm sarka beleakad egy repedésbe. Ettől az idegennel együtt a földre zuhanok, de rögtön felpattan, és engem is talpra ránt.

A sikátor nedves falához nyom, undor fog el, amikor a testével rám tapad. Próbálok menekülni, de az egyik lábamat lefogja, a másikra pedig rálép, így moccanni sem bírok. Két kezemet a hátam mögött összefogta, esélyem sincs védekezni. Teljesen tehetetlen vagyok.

Elkezd tapogatni, érzem magamon az érdes tenyerét, orromat megcsapja alkoholszagú lehelete.

– Szeretni fogod – vigyorog a képembe, de a könnyeimtől összemosódik előttem a világ, és nem látom tisztán az arcát.

Undorodom tőle. A hányinger kerülget, amikor a mellemhez közelítve elégedetten felmordul. Egyik pillanatról a másikra olyan félelem telepedik rám, amilyet korábban még sosem éreztem.

Meg fog erőszakolni – fogalmazódik meg bennem hirtelen a szörnyű felismerés, amely sötét ködként lepi el az agyamat, és képtelen vagyok másra, mint hogy torkom szakadtából sikítani kezdek.

Segítségért kiáltozom, de senki nem hallja. Magamra maradtam, kiszolgáltatva ennek a részeg, visszataszító férfinak, és semmit nem tudok ellene tenni.

Leszakítja rólam a bugyit, lejjebb tolja a nadrágját, és nekem feszül. Szeretném ágyékon rúgni, de olyan erősen tart, hogy meg sem tudok mozdulni. Belém nyomul, és annyira fáj, annyira undorító, úgy összetör, hogy már nincs erőm ellenkezni, csak arra vágyom, hogy legyen vége, essünk végre túl rajta. Egyre vehemensebben döfköd. Én sírok és kiabálok egyszerre.

Minden olyan gyorsan történik. Minden olyan lassan történik. Fogalmam sincs, mennyi idő telik el. Öt perc, fél óra? Egy egész örökkévalóság.

Elég! Legyen már elég, Istenem! Könyörgöm, elég! – ismétlem magamban, akár egy mantrát, de a férfi csak nem hagyja abba.

A könyörgésem nem segít rajtam, és más sem fog.

Egyedül vagyok. Kiszolgáltatottan, gyengén és sebzetten.

1. fejezet

Katlyn

Sikoltozva, verejtékben úszva ébredek fel a szörnyű álomból, amelyet egyszer valóban átéltem. Áldozata lettem egy erőszakos, részeg férfinak. Több mint három év telt el azóta, de még mindig kísért az emléke. Bárhogyan is próbálom, nem tudom kiűzni a fejemből azokat a képeket. A sikolyaim itt visszhangoznak bennem, magamban azért könyörgök, hogy némuljanak már el. Képtelen vagyok így élni. Olyan vagyok, mint egy élőhalott.

Most is, mint eddig bármikor, ha álmomban újra át kellett élnem azt a borzalmas éjszakát, azonnal a fürdőszobába megyek, és a zuhany tűzforró vize alatt addig sikálom magam, amíg a bőröm égni nem kezd. Próbálom lemosni magamról a mocskot, a megaláztatást, és elfelejteni azt, amit az a szemét alak művelt velem. Kinyitom a számat is, hogy a víz kimossa belőle a harapásomkor kiserkent vér sós ízének emlékét, amely savként marja a torkomat.

De nem tudom semmissé tenni a történteket. Nem tudom elhitetni magammal, hogy csak egy rossz álom volt, egyszerűen el kell felejteni. Bárcsak ilyen könnyű lenne felejteni, bárcsak képes lennék elengedni a mérgező emlékeket, amelyek felzabálják a lelkemet. Mindent kitörölnék az agyam rejtett zugaiból, még a szívem legmélyebb bugyraiból is, csak ne kelljen újra meg újra áldozatául esnem. Hiábavaló minden kísérletem, az emlék mindig bennem marad.

Úgy érzem, nekem már nem jár a boldogság, számomra nincs megírva az a bizonyos happy end, bármennyire is vágyom rá. A fájdalmamat senkivel nem merem megosztani, senki nem tudja, mi történt velem azon az éjszakán, de látják rajtam, hogy azóta megváltoztam. Már képtelen vagyok önfeledten nevetni, élvezni az élet apró örömeit és csodáit, árnyéka vagyok csak önmagamnak. A körülöttem lévő világ ugyanaz, én viszont más lettem. Azon az éjszakán Katlyn Ellison meghalt.

Törölközés közben hallom, hogy a laptopom pittyen egyet, jelezve, hogy üzenetem érkezett. Talán ez az a régen várt e-mail.

Magam köré tekerem a törölközőt, az ágyamhoz megyek, és befészkelem magam a párnák közé. Megnyitom a bejövő levelek mappáját, és megpillantom az első üzenetet.

Tisztelt Katlyn Ellison,

az önéletrajza alapján úgy döntöttünk, alkalmazzuk önt az igazgató mellett titkárnőként. Meggyőztek minket a kitűnő tanulmányi eredményei, valamint a számítástechnikai tudása. Amennyiben elvállalja az állást, akár már holnap várjuk szeretettel, hogy megismerkedjen leendő munkatársaival, és elfoglalja az irodáját.

Üdvözlettel, a J&J vállalat igazgatósága

Az e-mail olvasása közben egy icipici mosolyra húzódik az ajkam. Talán még nincs minden veszve. Tudom, ez nem valódi vigasz számomra, mégis örülök annak, hogy megkaptam az állást. Többen is jelentkeztek titkárnőnek vagy asszisztensnek, és elég kevés esélyt láttam arra, hogy éppen engem válasszanak, főleg az igazgató mellé. Most az egyszer szerencsém volt.

Úgy döntök, elújságolom a nagy hírt Lenának, hiszen mindig jobb kedvre derülök, ha beszélgethetek vele. Négy hónappal ezelőtt ő is New Yorkba költözött, így gyakrabban tudunk személyesen is találkozni. Sokkal jobban érzem magam azóta, hogy a közelemben van, mert bármikor átmehetek hozzá, vagy ha éppen mélyponton vagyok, negyed óra alatt ideér.

Tíz perc alatt megszárítom a hajamat, fogat mosok és felöltözöm. Felkapom a telefont az asztalról, és tárcsázom Lenát, aki a második csörgésre felveszi.

– Halló! – szól álomittas hangon.

– Na, ki kapott levelet a J&J vállalattól?! – kiáltom kicsit izgatottabban, mint ahogyan az e-mail első olvasásakor éreztem magam.

– Csak nem? – kérdezi nagy örömmel, és a hangja olyan friss, mintha nem egy perccel ezelőtt ébredt volna fel.

– De igen – bólogatok mosolyogva. – Negyed órája kaptam meg az e-mailt. Titkárnőnek alkalmaznak. Álmodni se mertem róla, hogy felvesznek.

– Katlyn, tudtam, hogy sikerülni fog! Neked mindig mázlid van. – Az utolsó mondatától elszomorodom.

Sokkal szebb és gondtalanabb lenne az életem, ha nem történt volna meg az a bizonyos éjszaka. Ő még mindig az enyém lenne, vígan élnénk a közös életünket, nem hánykolódnék egyedül minden éjjel az ágyamban, és nem érezném magam elhagyatottnak, egy idegroncsnak.

Elhallgatok, Lena türelemmel várja, hogy megszólaljak.

– Na, igen, mindig szerencsém van – válaszolok kényszeredetten pár másodperccel később. – Találkozunk fél óra múlva a megszokott helyen? – kérdezem gyorsan, hogy ne legyen alkalma megkérdezni, miért lett egyik pillanatról a másikra csapnivaló a hangulatom.

– Inkább egy óra múlva. Addig megreggelizem és elkészülök.

– Rendben, szia! – köszönök el, és bontom is a vonalat.

***

Azért költöztem a Manhattan kerületbe, mert itt található a Columbia Egyetem, ahol a Business Certificate program keretében elsajátítottam a számvitel, a menedzsment és a marketing magas szintű gyakorlati alkalmazását, emellett a School of Continuing Education keretében megkaptam az adminisztrációs diplomámat is. Lena szintén itt tanul jelenleg. Az általa választott szak négyéves, az enyém viszont csak három volt, ezért is van már lehetőségem munkába állni.

Egyáltalán nem bánom, hogy most már a saját pénzemből kell boldogulnom, mert könnyen alkalmazkodom bármilyen helyzethez. Sohasem akartam a szüleim vagyonából élni, emiatt sem fogadtam el a diplomaosztóm után anyagi támogatást tőlük. Már attól is kényelmetlenül érzem magam, hogy ők vásárolták meg nekem a lakást, amiben jelenleg lakom, habár szándékosan egy kisebbet választottam. Mivel egyedül vagyok, elég nekem, nincs szükségem nagyobbra.

Kimegyek a konyhába, töltök magamnak egy pohár vizet. Ez a helyiség minden konyhagéppel fel van szerelve, amelyeknek nem igazán veszem hasznát. Mióta őt sikerült elriasztanom magam mellől, azóta ritkán főzök.

Habár a saját kis kuckóm ízlésesen van berendezve, semmiben nem szenvedek szükséget, és viszonylag gyorsan telnek a napjaim, mégis fájdalmasan magányos vagyok. Elszorul a szívem, amikor arra gondolok, hogy már több mint öt éve egy párt alkotnánk, ha aznap nem szakítottam volna vele. Ha még mindig együtt lennénk, mosolyogva várnánk egymásra esténként.

A sírás kerülget, ha belegondolok abba, mi lett volna, ha…

2. fejezet

Jason

Három év leforgása alatt egyszer sem mertem elképzelni, hogy mi lenne, ha újra láthatnám őt. Az után a nap után, amely megpecsételte a jelenemet, megfagyasztotta a szívemet, amely idegileg és lelkileg egyaránt tönkretett, egyszer sem sikerült találkoznom vele. Pedig annyira szerettem volna a közelében lenni! Ki akartam deríteni, vajon ki miatt hagyott el, ki volt az a barom vagy inkább mázlista, akire lecserélt. Ha megtaláltam volna, biztosan nem úszta volna meg ép bőrrel.

Lehet, hogy valamit nagyon elszúrtam akkoriban? De akármennyit töröm ezen a fejemet, egyetlen olyan indokot sem találok, ami miatt elhagyhatott volna. Figyeltem rá, megadtam neki mindent, amit lehetett. Gyengéd, hűséges partnere voltam, állandóan az ő javát szolgáltam. Fogalmam sincs, mi történhetett velünk, hogy olyan hirtelen véget ért a kapcsolatunk.

Nem lehet véletlen, hogy ismét az utamba sodorta a végzet. Úgy gondolom, kaptam az élettől egy új esélyt.

A magánnyomozóm összeállított róla egy aktát, és amikor olvasgatom, mindig eltölt a remény, hiszen a jelek szerint egyedülálló. Ha olyan nagy szerelem lett volna közte és a fickó között, akiért elhagyott, most biztos nem lenne egyedül. Úgy érzem, valami nem stimmel az egésszel kapcsolatban. Talán most megtudhatom, mi történt, és helyrehozhatom azt, ami évekkel ezelőtt széthullott.

Egy pillanatig sem volt kétséges, hogy őt veszem fel titkárnőnek, úgyhogy már el is küldtem neki az e-mailt erről. Minél közelebb lesz hozzám, annál többet tudok majd kideríteni róla. Egyelőre nem fedhetem fel előtte a kilétemet, de figyelemmel fogom kísérni minden mozdulatát.

Fogalmam sincs, miként fogom megoldani, hogy ne találkozzunk, amikor itt fog dolgozni a közelemben, néhány lépésre az irodámtól. Kész agyrém, amire most készülök. Életem szerelme ebben az épületben fog dolgozni, és nekem bujkálnom kell előle, ráadásul esetenként még leskelődni is fogok utána.

Nem beteges ez a viselkedés? – fut át az agyamon, de gyorsan elrejtem ezt a gondolatot az elmém egy hátsó fiókjába.

Ha megtudná, hogy én vagyok a főnöke, azon nyomban visszautasítaná az állást, és ezt nem kockáztathatom meg. Tudom róla, hogy nem akar a felettesével személyes kapcsolatot, ezért ki kell találnom, mihez kezdek majd a későbbiekben. Ha végül mégis sor kerül a személyes találkozásunkra, nagyobb gondom is lesz annál, mint hogy a főnöke vagyok.

Elkezdem felvázolni a tervemet, minden egyes lépést rögzítek egy képzeletbeli jegyzetfüzetbe.

Első lépés: Legalább féléves munkaszerződést kell kötni vele, így akkor sem mondhat fel, ha néhány héten vagy hónapon belül leleplezem magam.

Második lépés: Megtudni róla mindent, amit csak lehetséges.

Harmadik lépés: Feltűnés nélkül nyomon követni, a közelébe férkőzni.

Itt a cégnél a harmadik lépést nemigen lehet kivitelezni, viszont a lakcímét tudom, és az utcán minden nehézség nélkül követhetem.

Eddig megvolnék. Időközben biztosan kialakul majd, hogy milyen lépésekre lesz még szükség.

– Feladtad magadnak a leckét, Jason! – mondom ki hangosan is, és egy hatalmas sóhaj szakad fel belőlem.

Ha Joe tudna a tervemről, biztosan bolondnak nézne, és le akarna beszélni róla. Öt évvel ezelőtt már elrontottam valamit, és nem szívesen vállalná el ismét a közvetítő és békítő személy szerepét.

3. fejezet

Katlyn

Útban a Columbia Universityhez legközelebb eső, a Broadwayen található Starbuckshoz azon kattog az agyam, hogyan tudnám jobb kedvre deríteni magam, legalább addig, amíg Lenával beszélgetünk. Mindig észreveszi rajtam, ha vihar dúl a lelkemben, és most nincs kedvem róla beszélni. Ennyi idő elteltével is érdeklődik felőle, bízik abban, hogy nem sanyargatom magam tovább, és megkeresem őt. Lena mindig támogat, bár nem beszéltem neki a szakításunk okáról.

Amikor magamhoz tértem a depressziós időszakomból, felhívtam, és arra kértem, jöjjön el hozzám, mert nagyon ramatyul érzem magam. Már másnap buszra szállt, és egy hétig velem maradt. Annak idején az ő vállán sírtam ki magam többször is, mert senki másban nem bíztam meg, és nem engedtem, hogy rajta kívül bárki lássa az összetört, tehetetlen énemet, aki szenved a saját önzetlen döntése miatt.

Észreveszem, hogy Lena már az egyik utcára néző asztalnál ül, háta mögött egy könyvespolc, telerakva könyvekkel. Még nem rendelt semmit, ezért első utam a pulthoz vezet, ahol mindkettőnknek rendelek italt: Lenának egy közepes mogyorós kapucsínót, mostanában ez a kedvence, magamnak pedig egy forró fehér csokit málnával. Kérek még péksüteményt is, amit azonnal megkapok. Fizetek, és elindulok az asztalunkhoz.

– Bú! – kiáltom a fülébe, mire felpattan az ijedtségtől.

Leteszem a zacskót az asztal középére, és lehuppanok a kényelmes székre vele szemben.

– Te nő! Muszáj mindig rám hoznod a frászt? – húzza el az orrát viccesen, amikor rájön, hogy én vagyok a tettes.

– Én? – kérdezem, mintha semmiről sem tehetnék, és védekezőn felemelem a kezemet. – Egy szót se szóltam, csak most érkeztem.

– És máris elérted, hogy melegebb éghajlatra kívánjalak.

– Na, jó. Én voltam – vallom be lesütött szemmel, szégyenlősséget tettetve.

Ebben a napszakban nagy a pangás, így pár perc alatt el is készülnek az italaink. A felszolgáló egy tálcán hozza ki őket. Széles mosollyal köszönöm meg neki.

– De jó kedved van – neveti el magát Lena. Belekortyol a kapucsínóba. – Mi a helyzet, izgulsz? Mikor is kezded a munkát?

– Holnap délelőtt kell bemennem. Az állt az e-mailben, hogy már be is rendezkedhetek.

– Ez szuper! Látod, sikerült? A legelső állásod egy fontos és híres cégnél van. Nem mindenkinek teljesül a kívánsága ilyen gyorsan – mosolyog rám, és én visszamosolygok.

Igaza van. Legalább a munkával kapcsolatban úgy alakultak a dolgok, ahogyan szerettem volna. A J&J vállalat – amely elsősorban alkalmi ruhák és kiegészítők tervezésével, előállításával és eladásával foglalkozik – rövid időn belül komoly hírnevet szerzett magának. Az effajta vállalkozások termékei mindig keresettek.

Nem tudom, a J&J kiket takar. Nem néztem utána, a médiában pedig nem szeretnek szerepelni. Ha ismerném őket, igazából az sem változtatna azon, hogy ott szeretnék-e dolgozni.

– Tudod, Lena, nehéz elhinni, hogy annyi jelentkező közül éppen engem választottak, ráadásul a cégvezető titkárnőjének. – Elkomorodom. – Bevallom, kicsit izgulok. Ez lesz az első munkahelyem, és senkit nem ismerek ott. Remélem, a főnök nem egy szarházi alak.

– Lehet, hogy éppenséggel egy szívdöglesztő pasas. Egy kis főnök-alkalmazott affér izgalmas lenne – vigyorog rám sejtelmesen.

Egyből elszáll az a kevés jókedvem is, ami volt, ha arra gondolok, hogy egy férfi közeledik hozzám. Fogalmam sincs, mi történne, ha bárki megérintene. Lehet, hogy nem bírnám elviselni.

Amikor Lena észreveszi, hogy a sírás szélén állok, rémülten pislog rám.

– Katlyn, mi a baj? Valami rosszat mondtam? – kérdezi riadt tekintettel.

– Nem, Lena, semmi baj. Rosszul indult a napom, de ne aggódj, rendben leszek – mentegetőzöm.

– Jaj, édesem, engem nem versz át! Nem tudom, mi történt köztetek, de látom, hogy még mindig sokat gondolsz rá, és gyötrődsz miatta – kezd bele. – Szereted még, igaz? – kérdez rá arra, amire képtelen lennék nemmel válaszolni, és hiába is tenném, mert mindig rájön, ha hazudok neki.

Fogalmam sincs, hogyan kellene elmondanom neki, mi történt velem. Ő biztosan megértené, miért tettem, amit tettem, de félek attól, hogy azután sajnálna engem, vagy szánalommal nézne rám. Ezt pedig nem szeretném, ezért nem beszélek neki sem. Elég, ha én cipelem ezt a terhet, amit – ha rajtam múlik – magammal viszek a sírba.

Senkinek nem szóltam arról az éjszakáról. Egyetlen ember tud róla, a nőgyógyász, akihez elmentem másnap. Félre kellett tennem a szégyenérzetemet és a megalázottságomat, hogy kiderítsem, nem kaptam-e el valamilyen betegséget attól az alaktól. Szerencsére pár kék-zöld folton és néhány karcoláson kívül semmi bajom nem esett. A lelki sebeim azonban soha nem gyógyulnak be. Sok építő jellegű tanácsot kaptam a kedves hölgytől, és egy esemény utáni tablettát is, amivel elkerültem a nem kívánt terhességet.

– Igen, még mindig szeretem, és ez az érzés soha nem fog elmúlni, hiszen ő az első és igazi szerelmem – válaszolom bánatosan, és gondolatban hozzáteszem, hogy ő az utolsó is.

Nem tudok mást elképzelni magam mellett, és nem is akarok mással lenni. Olyan érzésem lenne, mintha megcsalnám őt, bemocskolnám az emlékét.

Hogy eltereljem a figyelmemet a bensőmben kavargó érzelmekről, kiveszek egy péksüteményt a zacskóból, és beleharapok.

– Lena, kérlek, inkább hagyjuk ezt! Nem szeretnék most róla beszélni, csak még rosszabbul érezném magam.

– Rendben. Most elnapoljuk ezt a beszélgetést, de valamikor még visszatérünk rá, és akkor nem fogom hagyni, hogy kitérj a válaszok elől – húzza ki magát ellentmondást nem tűrően. – Túl régóta várok már arra, hogy beavass, túlságosan türelmes voltam veled. Talán ha rámenősebb lettem volna, és elárultad volna a titkodat, mostanra már jobban lennél. Nem kellene látnom minden egyes alkalommal, amikor találkozunk, milyen pocsékul érzed magad, mert hiába is bújsz a vidám lány álarca mögé, előlem nem tudod elrejteni az érzéseidet. Jobban ismerlek téged, mint bárki más.

Melegséget érzek a szívemben a szavai hallatán, mert tudom, hogy bármit rábízhatok, és tényleg nincs senki, aki jobban ismerne nála, viszont félek is attól, hogyan reagálna, ha elmondanám neki. Tudom, hogy egy igaz barátnő nem titkolózik, de jelenleg nincs más választásom. Mégis olyan jólesik, hogy annyira szeretné tudni, mi van velem, és soha nem adja fel, hogy úgy döntök, valamikor a nem túl távoli jövőben elmesélem neki a titkomat.

Jó lenne végre kiadni magamból az évekig elhallgatott, gyötrelemmel teli emléket, amely rányomja bélyegét a múltamra, a jelenemre és a jövőmre is. Amint megtudná, min mentem keresztül, rögtön kikövetkeztetné, miért hagytam el Jasont, aki azóta abban a tudatban él, hogy megcsaltam, átvertem és hazudtam neki. Bizonyára utál, már nem szerelmes belém, és ragaszkodás helyett gyűlöletet és undort érez irántam.

Lehet, hogy mindezt csak bebeszélem magamnak, de nem tudnám elviselni a tudatot, hogy esetleg még mindig szerelmes belém, azok után, hogy olyan csúnyán viselkedtem vele, csak azért, hogy könnyebben el tudjon engedni.

– Megígérem, Lena, hogy egyszer elmesélek mindent, de fel kell készülnöm rá lelkileg. Nehéz lesz, de megteszem. Kimondhatatlanul hálás vagyok neked, és köszönettel tartozom, amiért ilyen kitartó és türelmes vagy velem. Fogalmam sincs, mihez kezdenék nélküled és a támogatásod nélkül. – A jobb kezéért nyúlok, megszorítom.

– Erre valók az igaz barátok. Mindig melletted fogok állni, bármiről is legyen szó. – Ő is megszorítja a kezemet, és szomorúan mosolyog rám.

Egy könnycsepp gördül le az arcomon, amit azonnal le is törlök. Nem szeretem, ha bárki szemtanúja lesz a gyengeségemnek, de Lena mellett mégis jó érzés egy icipicit elengedni magam, mert ilyenkor érzem, hogy nem vagyok egyedül a problémáimmal.

– Minden rendbe fog jönni – szorítja meg ismét a kezemet biztatóan, én pedig hitetlenül mosolygok.

A gyermeki énem, aki ritkán tör felszínre, bízik abban, amiről Lena beszél, viszont a felnőtt Katlyn, aki már rengeteg rossz tapasztalatot szerzett, nem meri megtenni ugyanezt. Félek nyitni az új lehetőségek felé, félek esélyt adni a reménynek.

– Úgy legyen! – mondom kétkedőn.

Még legalább egy órán keresztül beszélgetünk számomra kevésbé veszélyes témákról: hogy megy neki az egyetem, mikor esedékesek a szakvizsgái. Szóba kerül a következő nap is. Arra kíváncsi, mit viszek magammal az új munkahelyemre, amivel személyesebbé tehetem az irodámat. Ezen eltöprengek kicsit, mert még nem gondolkoztam rajta, és arra az eredményre jutok, hogy egy fotót biztosan magammal viszek: azt, amelyik a diplomaosztómon készült kettőnkről.

Azon a képen igazinak tűnik a mosolyom, de emlékszem, valójában nem voltam boldog abban a pillanatban. Éppen azon merengtem, mennyi veszteség ért engem abban az időszakban, és mindez megpecsételte a jövőmet, és engem is megváltoztatott. Akkor eldöntöttem, hogy bár éjszaka álmomban nem tudom megakadályozni, de nappal nem engedem többé a gondolataimba férkőzni azt a férfit, és azt sem, hogy annak az eseménynek az emléke átvegye az irányítást az életem fölött.

Miután elkortyolgattam az italomat, azzal az ürüggyel, hogy készülnöm kell holnapra, elköszönök Lenától, és hazasétálok. A gondolataimba mélyedve teszem meg az utat, ezért amikor az épület elé érek, ahol lakom, a bejárat előtt nekimegyek valakinek, amitől olyan érzésem támad, mintha belém csapott volna a villám. Egy magas, termetes férfi az, de az arcát nem látom.

– Bocsánat, ne haragudjon, nem volt szándékos – kérek azonnal elnézést, de az idegen szó nélkül elsiet mellettem, még csak rám sem néz.

Mint a kámfor, úgy tűnik el a sok manhattani járókelő között, én pedig zavartan bámulok utána. Várok néhány másodpercig, hátha esetleg visszanéz, de a férfi elvegyül a tömegben.

Belépek az épület kicsi előterébe, a portás rám mosolyog és köszön. Visszaköszönök, majd a lépcső felé veszem az irányt, és felsétálok a lakásomig.

Belépek a lakásomba, az előszobában felakasztom a táskámat, és a nappaliba megyek. Imádom ezt a helyiséget. A falak színe púderrózsaszín, a plafon fehér, a kettőt elválasztó díszcsíkon pedig a falak színével megegyező kacskaringós minták vannak. A sarokban egy kisebb könyvespolc áll, rajta a kedvenc könyveimmel, mellette pedig egy igazán kényelmes pink színű plüssfotel. Amikor furcsa érzéseim támadnak, vagy csak magával ragad a sötét hangulat, beleülök, és átgondolom az életemet. Sokszor megesik, hogy ilyenkor új döntéseket hozok, amelyeket persze ritkán vagyok képes betartani.

Most is leülök a fotelbe, és miközben a fekete-fehér rombuszmintás szőnyeget bámulom, próbálom felidézni az ismeretlen férfi alakját, de semmire sem jutok vele. Nem láttam belőle semmit, csak a nadrágját, a cipőjét és a fekete, kapucnis felsőjét. Fogalmam sincs, egyáltalán miért gondolok rá, hiszen irtózom a férfiaktól. Persze apától és Billtől, Lena barátjától nem félek, de rajtuk kívül nem bízom meg egyetlen férfiban sem.

Olyan világról ábrándozom, amelynek az egyik felén élnének a férfiak, a másikon a nők. Lehet, hogy ez nem mindenkinek felelne meg, nekem viszont tökéletes lenne. Nem telepedne rám a félelem fojtogató érzése minden utcasarkon, attól rettegve, hogy valaki a nyomomban van, és el akar kapni. És nem gondolnék holmi idegenekre sem, akikkel azelőtt soha nem találkoztam.

4. fejezet

Jason

A fene vinne el, Jason! Mi a francot képzeltél? Akár le is bukhattál volna! – torkolom le magam gondolatban, miközben Manhattan utcáin kószálok céltalanul.

Ki gondolta volna, hogy éppen akkor ér ő is haza, amikor az épület bejárata elé érek? Csak remélni tudom, hogy nem ismert meg. Lehet, hogy látta az arcomat, de olyannyira meglepődött, amikor nekem ütközött, hogy nem fogta fel, ki vagyok.

– Jason, higgadj le, végy egy mély levegőt, és akkor rájössz, hogy minden rendben van! – nyugtatom magam, de mindhiába.

Izgatott és ideges vagyok egyszerre. Amikor megéreztem törékeny, karcsú testének érintését, a szívem akkorát dobbant, hogy még a fülemben is hallottam. Elkezdtem levegő után kapkodni, ekkor megtelt az orrom az eper és a joghurt finom illatával, amitől adrenalin kezdett el áramlani az ereimben. A tudattól, hogy még mindig epres testápolót használ, egy pillanat erejéig újra abban a szobában találtam magam, ahol először szeretkeztünk. Ökölbe szorítottam a kezemet, úgy próbáltam kirángatni magam az emlékből, ami eddig csak múló ábrándként volt jelen az életemben. Bárcsak ott folytathatnánk, ahol akkor abbahagytuk! Amint észhez tértem, elrohantam.

Egy órán keresztül csavargok a városban, hátha kitisztul a fejem, de erre semmi esélyem nincs, így elsétálok az autómhoz, és elvezetek Bronxig. Egész úton egy Ed Sheeran számot hallgatok. Hazaérve még mindig azon rágódom, vajon nem ismert-e fel. Csak a szerencsén múlt, ha nem.

Okosan döntöttem reggel, amikor megkértem Joe-t, hogy helyettesítsen, és vezesse le helyettem az értekezletet az idei év legfontosabb divatbemutatójával kapcsolatban. Még van bő négy hónapunk, de azt akarom, hogy minden tökéletes legyen.

Mázlim volt, hogy kérdés nélkül elvállalta, de holnap úgyis beavatom. Muszáj lesz, mert neki is rejtőzködnie kell majd.

Az itthoni irodámba megyek, ahol az asztalomhoz letelepedve sietősen írok egy e-mailt az asszisztensemnek.

J&J igazgatósága

Holnap érkezik az új titkárnőm, Katlyn Ellison. Vezesse körbe, mutassa be minden kollégának, aki számít, kivéve a másodigazgatónak, Joe-nak. Ne beszéljen neki rólunk (rólam és Joe-ról), ha a nevünket kérdezné, találjon ki két álnevet! Írassa alá vele a szerződést, amit az asztalomon hagytam! És még valami: hívja fel a hölgyet azonnal, és mondja meg neki, hogy csak tíz órától tudja fogadni! Ennyi. Remélem, érthető voltam.

Jolene szinte azonnal válaszol.

Igenis! Máris értesítem őt. A szerződést megtaláltam. Szívesen!!

A két felkiáltójeltől, amit a „köszönöm” hiánya miatt kapok, megrándul az ajkam. Ez a nő egy igazi boszorkány. Harmincöt éves kora ellenére sokszor úgy érzem, mintha Mr. Brown lenne az, aki állandóan korholt engem fiatalkoromban. Jolene minden beszólásomnál rosszallóan fölvonja a szemöldökét, de amikor azt hiszi, nem figyelek oda, látom, amint elmosolyodik magában.

Gyorsan felhívom Joe-t, és értesítem a részletekről. Délután két óra van, már biztosan vége az értekezletnek.

– Jason! Mi a pálya? – fogadja kedélyeskedve a hívást.

– Az imént értem haza, elintéztem, amit akartam, de ma már nem megyek be dolgozni. Ugye, boldogulsz nélkülem?

– Persze, nem probléma. Az ügyfelek meg vannak elégedve a már kész terveinkkel, csak a hiányzó anyagokat kell még megrendelni, és kezdődhet a nagy buli.

– Ennek örülök – válaszolom vidámabban.

– Esetleg megtudhatnám, mi volt az a halaszthatatlan dolog? – kérdezi kíváncsian.

– Nemsokára megtudod. Tulajdonképpen azért hívtalak, hogy megkérjelek, holnap mindenképp érj be tíz előtt, mert valami fontosat kell mondanom neked.

– Rendben. Negyed tízre bent leszek.

– Addigra én is beérek. Várni foglak az irodámban.

– Oké. Akkor holnap. – Ezzel le is teszi.

Felpattanok a székről, és az alagsorba indulok. Menet közben ledobom magamról a felsőmet a nappaliban egy székre.

Lent a teremben mindig tartok egy tiszta rövidnadrágot, amiben edzeni szoktam, gyorsan átveszem azt, és nekiállok bemelegíteni.

Muszáj valamivel kifárasztani magam, mert különben a türelmetlenségem miatt képtelen leszek aludni. Márpedig szükségem van a pihenésre. Nem hagyhatom, hogy a munkám rovására menjen az izgatottságom. Sok energiát fektettem már ebbe a projektbe.

Először nyújtok, aztán csinálok néhány egyszerűbb gyakorlatot, legalább ötven fekvőtámaszt, utána ugyanennyi guggolást, és kezdődhet is az igazi edzés. A bokszzsáknál kezdem, mert ha elég erősen és tempósan püfölöm, ez fáraszt ki a legrövidebb idő alatt, és nekem most éppen erre van szükségem.

Agresszívan püfölöm a zsákot. Addig ütöm, amíg már ég a tüdőm, és levegőért kapkodok. Fájnak az izmaim, patakokban folyik rólam a verejték, a homlokomra csatakos hajtincsek tapadnak, a szememet csípi az izzadság.

Leülök az egyik padra, ezen szoktam szusszanni néhány percet, amikor nagyon hajszolom magam. Leveszem a kesztyűmet, megtörlöm a szememet, de azt veszem észre, hogy ömlenek a könnyeim, végig az arcomon. Sírok. Ismét megtörlöm a szememet, és próbálok megálljt parancsolni az érzelmeimnek, de egyszerűen nem megy. Olyan hosszú ideje hordozom magamban a fájdalmamat, hogy már nem bírom visszatartani. Eljött az ideje, hogy kiadjam a lelkemből mindazt a kínt és szenvedést, ami az egyedül töltött évek alatt átjárta az összes sejtemet. Mindez miatta van, csakis miatta, mégsem tudom gyűlölni érte.

– Miért tetted ezt velem, Katlyn? Miért? – ordítom teli torokból. A tüdőm összehúzódik és elernyed, a levegő sípolva tör elő belőlem. – Miért tettél tönkre, miért hagytál el? – Rekedtes hangom elhal egyes szavaknál.

Az öklömet harapdálva próbálom leállítani magam, de a gyötrelmem esélyt sem ad arra, hogy lenyugodjak. Mintha saját akarata lenne, és szándékosan bántana. Tudom, egyszer muszáj lesz túltenni magam ezen, de egyelőre nem megy. Képtelen vagyok felfogni, hogy Katlyn átvert, hülyét csinált belőlem, én pedig még mindig teljes szívemből szeretem.

– Szeretlek, Katlyn! És ez kibaszottul fáj! – üvöltöm a sivár terembe, és minden szótag maró gúnnyal verődik vissza a falakról. Mintha kinevetnének azért, mert azok után, hogy úgy elbánt velem, én könyörögtem neki, hogy beszéljük meg, hozzuk rendbe a kapcsolatunkat, de ő hidegen elutasított.

Ő volt az egyetlen személy az életemben, akinek megmutattam, milyen is vagyok valójában. Megalázkodtam előtte, és ő semmibe vett. Még az üzeneteimre sem válaszolt.

Egyszerűen felfoghatatlan számomra, ami történt.

– Ezt akarod? Hogy miattad kínlódjak egész életemben?! Hogy ne tudjak mást szeretni, csak téged a halálom napjáig?! – Úgy teszem fel ezeket a nyugtalanító kérdéséket, mintha ott lenne valaki, aki tanácstalanul néz rám. Tehát sosem fogok válaszokat kapni. – De én nem adom fel, és ha akarod, ha nem, egyszer mindent bevallasz nekem! Ezúttal nem fogom hagyni, hogy megfutamodj, azt már nem!

Erőltetett lélegzetvételem hangja felveri a terem megnyugtató csendjét.

Megint letörlöm a könnyeket az arcomról, de most már sikerül teljesen felszárítanom őket.

A fájdalom olyan érzés, amelyet nem tudunk kontrollálni, nem parancsolhatunk neki, mert mindig ő győz. Én sem voltam képes gátat szabni neki, megtalált és elemésztett. Senki sem lehet teljes mértékben a saját maga ura, mert valójában a kín az úr az életünkben, ami gyakran fojtogat, rombol, de később segít felépülni, meggyógyulni. Úgy érzem, én most tettem meg az első lépést a gyógyulás felé.

Erőtlenül felállok, a kesztyűket ott hagyom, ahova ledobtam őket, és csigalassúsággal a fürdőszobába vonszolom magam. Gyenge vagyok, de ez a gyengeség inkább lelki, mint testi. Belefáradtam a magányba, a társtalanságba, az üres, érzelmektől mentes kapcsolatokba. Csakis Katlyn rángathat ki ebből a szenvedéssel teli életből. Úgy érzem, a sors keze közelít felém, de vajon azért, hogy megöljön, vagy azért, hogy feltámasszon?

***

Tegnap este tusolás után hullafáradtan rogytam le az ágyra. Semmihez sem volt kedvem, ahhoz végképp nem, hogy átnézzem a munkával kapcsolatos papírokat, pedig muszáj lesz hamarosan teljes egészében kidolgozni az idei divatbemutatót. Még szerencse, hogy vannak fizetett alkalmazottjaim, akik ésszel végzik a dolgukat, és bármikor bármit bízok rájuk, azt a megadott időre kifogástalanul el is végzik. Nagy vonalakban már készen van a terv, de a részletekre is kellő figyelmet kell fordítani, ha azt akarom, hogy a rendezvény nagyot szóljon, és a New York Times címlapjára is felkerüljön.

Úgy döntök, később foglalkozom ezzel, mert képtelen vagyok másra gondolni, mint hogy mától kezdve minden egyes nap a közelemben lesz az a nő, aki a világot jelentette számomra, és még most, három keserű évvel később is hatással van rám. Akkor is, ha darabokra törte a szívemet. Egy ideig azt hittem, sikerült kivernem őt a fejemből, de sajnos nem így van. Eljött az ideje, hogy választ kapjak arra a rengeteg kérdésre, amelyeket ugyan igyekeztem elnyomni magamban, de mégsem hagynak nyugodni.

Kikászálódom az ágyból, ahova fogalmam sincs, hogyan és hány órakor kerültem. Annyira emlékszem, hogy nagyon egyedül éreztem magam, és szükségem volt olyasvalaki társaságára, aki nem ítél el a felelőtlen döntéseim miatt. Így a konyhába mentem, elővettem az egyik vendégeknek szánt italomat és két poharat, majd mind a kettőbe töltöttem háromujjnyit. Az egyik az enyém volt, a másik pedig láthatatlan barátomé, aki az edzőteremben látogatott meg. A három pohár bourbon whisky után, amit magamba erőszakoltam, már számolni sem tudtam.

Nem szokásom inni, főleg hétköznap nem, de tegnap este úgy éreztem, ha nem fordulok segítségért a whiskyhez, a gondolataim és a fájdalmam maguk alá temetnek. Persze, most is magam alatt vagyok, de a fejemben suttogó gúnyos szavak legalább egy éjszakára elhallgattak. Ez a jelenlegi helyzetemben édeskevés, mégis elégedettséggel tölt el a tudat, hogy egy teljes éjszakát álomtalanul sikerült végigaludnom.

Abban a reményben zuhanyozom le reggel, hogy utána elmúlik a másnaposságom. Kimosom a számat is, hogy ne érezzem az alkohol és a reggeli szájszag egyvelegét, és az általában kétperces fogmosásomat is felturbózom öt percre.

Megijedek a tükörképemtől. Szó szerint úgy festek, mint egy darab szar. Ilyen leharcolt képem a Katlynnel való szakításom óta nem volt. Na, jó, bevallom, kétszer hagytam, hogy eluralkodjon rajtam az a fojtogató érzés, ami tegnap harmadszor is a hatalmába kerített. Egyszer elmentem hozzá, és elénekeltem a neki írt dalomat, de őt egyáltalán nem hatotta meg. A második alkalom az elválásunk után körülbelül nyolc hónappal következett be, amikor már nagyjából beletörődtem, hogy egyáltalán nem érdeklem. Hiába küldtem neki számtalan üzenetet, nem reagált rájuk.

Ennyi volt. Az utolsó reményemet is elengedve feladtam az érte való küzdelmet. Nem írtam többé hozzá vagy róla szóló dalokat, elkerültem a laptopomhoz tartozó egér mutatójával a postafiókját és az összes internetes oldalt is, amire regisztrált. Nem töröltem ki az üzeneteket, csak áthelyeztem őket egy külön mappába. Nem kerestem többé sem otthon, sem az iskolában, nem tettem fel róla szóló kérdéséket másoknak, mert az azt jelentette volna, hogy még mindig érdekel. De már tényleg nem érdekelt. Lezártam magamban az életem azon fejezetét, amelynek Katlyn Ellison a része volt. Legalábbis egy héttel ezelőttig így gondoltam.

Magamnak is félek bevallani, de ideges vagyok a mai nap miatt, sőt egyenesen rettegek tőle. Türelmetlen vagyok, és tudom, ha nem várok a megfelelő pillanatra, hamar kudarcba fulladhat a tervem. A listám első lépése inkább az legyen: LÉGY TÜRELMES!!!!!! Épp így, nagybetűkkel, rengeteg felkiáltójellel a végén.

Odakint még sötét van, így ránézek a szobámban levő faliórára. Hajnali hat óra. Úgy látszik, mégsem sikerült annyit innom, hogy legalább fél nyolcig ki legyek ütve, de ha már így alakult, átnézem a papírjaimat. Ezzel legalább egy kis időre elterelem a gondolataimat Katlynről.

Egy szál törölközőben átmegyek az irodámba, és előveszem az Őszi divatbemutató címmel ellátott mappámat. Átnézem a ruhák modell és stílus szerinti elrendezését, a hétköznapi és az alkalmi viseleteket egyaránt, kihúzom a listáról a legrosszabb minőségű anyagot, ami egyben a legolcsóbb is.

Átböngészem a meghívottak listáját, amihez most hozzáadom Katlyn nevét is, aztán megakad a szemem egy néven, ami nem tudom, hogyan került ide: Henry Kleyton. Ő a régen látott nagybátyám. Legalább tíz éve nem találkoztam vele, de nem is igazán hallottam felőle azóta, hogy sajnálatos módon elvált tőle a felesége. A bírósági tárgyalás után mindketten kiléptek a családunk életéből.

Gyerekkoromban sokat foglalkozott velem, együtt játszottunk, és néha még náluk is aludtam. Vicces fickó volt, mindig megnevettetett. Kíváncsi vagyok, vajon mi lehet vele, eddig miért nem jelentkezett. Jó lesz őt újra látni, ha egyáltalán eljön. Remélem, büszke rám, amiért ilyen sokra vittem. Mindig is adtam a véleményére.

Nyolc órakor a telefonom ébresztője ránt ki a merengésemből.

Ma nincs hangulatom ahhoz, hogy öltönyben virítsak, ezért csak egy fekete rövid ujjú pólót és egy farmert kapok magamra, meg fekete cipőt.

Reggeli gyanánt készítek magamnak egy sonkás-sajtos szendvicset, mert ennem kell, ha ki akarom bírni a mai napot. Már most görcsöl a gyomrom, hát még mi lesz akkor, amikor megpillantom őt.

Háromnegyed kilenckor nyitja ki előttem a portás az épület nagy üvegajtaját. A harmincas évei végét tapossa, megbízható és pontos ember. Ezekért a tulajdonságokért vettem fel.

– Kösz – intek egyet mogorván.

– Jó reggelt, pökhendi Jason uraság! – köszönt gúnyos vigyorral, mégis értetlenül, amiért szó nélkül robogok el mellette.

Csak megrázom a fejemet a piszkálódására. Máskor még bocsánatot is kérek, ha épp rossz passzban vagyok, de most ehhez sincs kedvem. Tudom, hogy úgysem haragszik meg rám a viselkedésem miatt, és ez az, amiért nem áll szándékomban kirúgni, a beszólásai ellenére sem. Kevesen lennének képesek eltűrni, és főleg kezelni a hangulatváltozásaimat. Ő az egyike annak a három személynek, aki ezt ennél a cégnél meg tudja tenni.

A recepción dolgozó srácnak biccentéssel köszönök, meg sem várom a válaszát, egyenesen a lifthez robogok. Megnyomom az egyik gombot, és már repít is az irodám emeletére. Amint megáll a felvonó, és kinyílik az ajtaja, úgy lépek ki belőle, mint akinek ég a talaj a lába alatt.

– Jó reggelt! – köszönök Jolene-nek. Rá sem nézve az irodámba igyekszem.

– Jó is lenne, ha nem viselkedne ilyen bunkó módon – szól utánam cseppet sem halkan. Szokásához híven szarkasztikus, de tudom, hogy amint eltűnök, mosolyogni fog.

Hátra sem nézve bemutatok neki. Kacagása az irodámig kísér. Becsukom az ajtót magam mögött. Nem tudok haragudni erre a nőre, a csipkelődő megjegyzései ellenére sem. A kommentárjai számomra olyanok, mint szél az üres házban: egyik fülemen be, a másikon ki.

Joe már az asztalomnál vár, amelyen egy hatalmas papírhalom tornyosul. Biztosan ő is ma reggel rágta át magát a saját adagján. Az ő hatáskörébe tartozik többek között a megrendelések feljegyzése és azok kiszállítása.

– Úgy látom, rendesen eleresztetted magad az este – vigyorog kajánul, aminek láttán viszketni kezd a tenyerem.

Csak azért mer ilyen megjegyzést tenni, mert a legjobb barátom már évek óta.

– Egyáltalán nem így terveztem, és elhiheted, nem jókedvemből tettem.

Gyorsan lehervad az arcáról a gúnyos mosoly.

– Mi történt?

Előveszem a mappát, amiben Katlyn papírjai vannak: az önéletrajza, néhány kép róla, a személyi igazolványa másolata. A legfelső fotón az egyetemi diplomáját tartja a kezében.

– Nézd csak, ki lesz a titkárnőm!

Felé fordítom a képet, és amint meglátja, ki van rajta, lefagy az arca, és összeráncolja a homlokát.

– Ezt nem hiszem el! Mégis hogy lehetséges ez? – kérdezi végül hitetlenkedő nevetéssel.

– Tudod, a múlt héten összegyűjtöttem az asszisztensi és titkárnői posztokra beérkezett jelentkezéseket – kezdek bele lassan, Joe pedig bólint, mintha tisztában lenne mindennel. – Nos, az összes jelentkező közül éppen rá esett a választásom. Gondolkodás nélkül neki adtam az állást.

Hosszú másodpercekig töpreng az hallottakon. Látom a tekintetén, nem igazán tetszik neki, hogy személyes okok miatt döntöttem így.

– Nem tudom, mit gondoljak erről, haver – túr bele a hajába idegesen. – Ez egyáltalán nem felelősségteljes viselkedés, és habár tudom, hogy még mindig érzel iránta valamit, úgy gondolom, ezzel nem fogod rávenni arra, hogy újrakezdjétek. Ráadásul elveszed másvalakitől a lehetőséget. És ha rájön, hogy itt dolgozol, sőt tied a cég, el sem fogadja az ajánlatot.

– Éppen ezért nem fogja megtudni még egy darabig. – Joe kérdőn vonja fel a szemöldökét, én pedig egy sóhaj kíséretében válaszolok a fel nem tett kérdésre. – Habár nagyon szeretnék szemtől szembe találkozni vele, jelenleg ezt nem tehetem meg, ezért majd Jolene íratja alá vele a szerződést.

– Mégis mit gondolsz, hogyan kerülöd el? Az irodája itt van a tiéd mellett. Kizárt, hogy bujkálni tudj előle.

– Pedig ezt fogjuk tenni.

– Hogy érted azt, hogy fogjuk? – kérdezi elkerekedett szemmel, aztán megérti, hogy miért is akartam beavatni ebbe. – Na, ácsi! Én ebben nem veszek részt, Jason. Ha rájön, hogy mit művelsz, nagyon ki lesz akadva. Ha pedig megtudja, hogy én is benne vagyok, engem is megutál. Nem érdekel, hogyan intézed, de nem leszek a cinkostársad.

– Joe, ha nem lenne muszáj, nem kérnélek erre, de nincs más lehetőség. Csak annyit kérek, hogy ne fedd fel magad. Ha megismer téged, megtudja, ki vagy, összekapcsolhatja a cég nevét veled, és rögtön megfejti, ki a másik tulajdonos. Nem engedhetem el, amíg nem kapok választ a kérdéseimre. Ebben segíts, kérlek, csak most az egyszer.

– És utoljára – feleli komolyan.

Bólintok.

– Ha ezt elbaltázod, veled együtt bukok én is. Csak azért vállalom, mert nem akarlak többé abban a rettenetes állapotban látni. Remélem, jól sül el a dolog, nem akarom kockáztatni a Katlynnel való régi barátságomat. Haragszom rá, amiért elhagyott, minden magyarázat nélkül, de ez nem rám tartozik, nincs jogom ítélkezni fölötte. Megyek, és folytatom a dolgom – áll fel a székről, közben felmarkolja a papírhalmot – az irodámban rejtőzködve – teszi még hozzá kifelé menet, egy szúrós pillantással kísérve a megjegyzését.

– Kösz, Joe! – biccentek, majd hangosan sóhajtok.

– Sok sikert!

Kényszeredett mosollyal az arcán hagyja el az irodámat.

Most, hogy már ő is tud róla, és nem kell félnem attól, hogy Katlyn idő előtt meglát minket, valamivel nyugodtabb vagyok.

Az órámra pillantok, fél tízet mutat. Ha jól tippelek, Katlyn pontban tízkor már itt is lesz. Csak bírjam ki addig valahogy.

Idegtépő a körülöttem lévő csend. Semmi mást nem hallok az izgatott szívverésemen és az órám ketyegésén kívül.

Azonnal kávéra van szükségem. Kikiáltok a folyosóra Jolene-nek, aki már hozza is a gőzölgő reggeli koffeinadagomat. Mivel nem ő a borús hangulatom okozója, és nem azt érdemli, hogy goromba legyek vele, megköszönöm neki.

– Szívesen! – biccent egyet, és visszamegy az asztalához.

Az irodámba begubózva megiszom a kávét, és megpróbálok nyugalmat erőltetni magamra, de valójában türelmetlenül várom, hogy végre megtörténjen, aminek történnie kell.

5. fejezet

Katlyn

Tegnap este nyolc órára állítottam be az ébresztőt, de egy órával korábban felébredtem, és már nem tudtam visszaaludni. Azóta elvégeztem a reggeli teendőimet: letusoltam, megreggeliztem, fogat mostam.

Magamra kapom a köntösömet, elveszem az asztalról a laptopomat, és miután bekapcsolom, leülök vele az ágyba.

Azt álmodtam tegnap éjjel, hogy azon a bizonyos éjszakán, épp amikor az ismeretlen férfi elkezdett ráncigálni, megjelent Jason, és addig ütötte, amíg az el nem ájult. Talán emiatt nem tudtam tovább aludni.

Ha a valóságban is így történt volna, valószínű, hogy most nem lennék New Yorkban, és még most is egy párt alkotnánk Jasonnel. Ha jobban belegondolok, nem tudatosan menekültem el Skywoodból. Nem is az riasztott el abból a városból, amin keresztülmentem, hanem a lehetőség, hogy bizonyára találkoztam volna azzal, akitől szánt szándékkal próbáltam távol tartani magam.

Skywoodba már csak a szüleim miatt járok haza. Bár nagyon hiányoznak, és szeretném, ha közelebb laknának hozzám, nem kérhetem tőlük, hogy költözzenek ide. Lediplomáztam, felnőttem, saját életem van, amiben ők csak hétvégenként szerepelnek.

Megnyitom a postafiókomat, és olyan üzenetekre téved az egér, amelyeket hosszú ideje nem nyitottam meg, és soha nem válaszoltam rájuk. Lelkierő híján akarattal cselekedtem így, mert féltem a reakciótól, amit a válaszom váltott volna ki.

Jason utolsó levelében ez olvasható:

Katlyn, miért büntetsz ezzel az ordító némasággal? Fáj, amit tettél, mégis szeretném tudni, miért. Mit rontottam el? Szólnod kellett volna, ha valamit rosszul csináltam, és megoldottuk volna. Ritkábban találkoztunk, ezt tudom, de nekem eszembe sem jutott, hogy megcsaljalak. A távolság nem ok erre.

Ha azt akartad, hogy a közeledben legyek, csak kérned kellett volna, hogy várjam meg, amíg te is egyetemre mész, kihagytam volna egy évet. Bármit megadtam volna neked, de talán nem voltam elég jó.

Hiába kereslek, azt veszem észre, hogy te már végleg lemondtál rólunk, és túltetted magad rajtam.

Szeretném, ha tudnád, azt akarom, boldog légy, ha nem velem, akkor a másikkal, és azt is tudnod kell, hogy még mindig szeretlek.