A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Kiera Azar: Thorn Season 2025

United Kingdom by Harper Fire,

an imprint of HarperCollins Children’s Books, in 2025

HarperCollins Children’s Books is a division of HarperCollinsPublishers Ltd

1 London Bridge Street

Első kiadás

Fordította

Miks-Rédai Viktória

Copyright © Kiera Azar 2025

Magyar kiadás © Kolibri Kiadó, Budapest, 2026

Hungarian translation © Miks-Rédai Viktória, 2026

Minden jog fenntartva

Borítóterv és címtipó © Bicem Sinik

Felelős kiadó Pap Zoltán

A Kolibri Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Garamvölgyi Katalin

Szerkesztette Tolnai Panka

A szöveget gondozta Tomku Kinga

Műszaki szerkesztő Kaposvári Franciska

A borítót az eredeti felhasználásával készítette Váraljai Viktória

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. forgalmazza

www.ekonyv.hu

Készítette Takács Gábor

ISBN 978-963-599-826-5

A szüleimnek,

akik annyi szeretettel töltik meg a világomat.

1. FEJEZET

Annyi csalás és hazugság után nem ezzel kellene lebuknom.

Vörös lé csorgott az ujjaim közül, akárhányszor megdörzsöltem Marge ajtaját, de hiába a szappanos-ecetes, habzó támadás, a vadászok jelét az sem tüntette el. Csak szétkentem a festéket, és elrontottam a rózsamintát is, amit ő rajzolt a kopogtató fölé még tavaly nyáron.

Ennyit az emléke megőrzéséről.

A hátam mögött lépések koppantak. Zakatoló szívvel fordultam meg. A levegő még mindig párás volt, harmatos, mint a reggeli barack. Az ékkőszínű házak fakón aludtak. Hunyorognom kellett, hogy lássam, ki közelít.

Megkönnyebbülten sóhajtottam. Nem az őrök. Csak néhány gyerek rohant át a mozaikos úton: nevettek, és észre se vettek engem. Befordultak a sarkon. Az utcába visszatért az álmos csend, csak a vadcseresznyék ezüst szirmai zizegtek a szélben, mint a flitterek.

Néhány utcával odébb azonban már ébredezett a piac, áradt a rózsaillat. A Rózsafesztivál ünnepségei kirángatják majd a helyieket az ágyukból.

Kiszaladok az időből.

Megmerítettem a szivacsot a vödörben, és sikáltam tovább, bár az ecet gőze marta a szememet. Marge imádta a Rózsafesztivál első napját. Tavaly annyi szirupban ázó édességet evett meg, hogy le kellett mondanom a kártyapartit, és mentateával itattam helyette. Ma reggel hajnalban keltem; felidéztem kedves, hálás arcát, és tudtam, hogy nem hagyhatom a vadászok jelét az ajtaján egyetlen további napig sem.

A tizedik ilyen jel, amely felbukkant Daradon királyságában az elmúlt két hónapban.

A vadászok korábban még sosem csaptak le ilyen sűrűn egy ilyen rövid időszakban. Az esetek hirtelen, megmagyarázhatatlan megszaporodásától állandó idegesség lett úrrá rajtam.

A szomszédokat is idegesítette.

Egy másik Érintő, és végig itt élt köztünk!, hallottam a suttogásaikat. Egyszer még a gyerekeket is rábíztam! Mintha Marge nem önkénteskedett volna a kórházban, nem sózta volna le a szomszédok jeges lépcsőit, vagy nem osztogatta volna el a cserepes citromfái termését. Mintha a létezése botrány lett volna, a lemészárlása kellemetlenség.

Megszorítottam a szivacsot; a víz ereket rajzolt barna bőrömre. Hagynia kellett volna, hogy összetörjék magukat a jégen. Én hagytam volna.

Újra lépések csattantak, de ezt a ritmust felismertem. Megfordultam. A legjobb barátnőm állt meg mögöttem, a térdére támaszkodva zihált, fekete hajfonata a csípője mellett lógott.

– Az őrök – lihegte Tari. – Erre jönnek!

Káromkodva belevágtam a szivacsot a vödörbe. Kapkodva igyekeztünk eltüntetni a bizonyítékot. Locsogott a víz, kopogott a fa; a vörösbegyek felrebbentek.

– Ott! – mutatott Tari az út felé.

Három őr sétált a járdán, ezüsttel varrott egyenruhájuk csillogott.

A lépcsőre hajolva törölgettem a vizet, de a szivacs alatt csak újabb vörös, vérszerű foltok maradtak.

– Hogy kerültek ide ilyen hamar? Figyelned kellett volna!

Tari megrándult, és mellém hajolt, hogy segítsen.

– Másra figyeltem.

A nyakában egy zöld ékkő lendült előre, szivárványos csillogása Tari rézbarna bőrére vetült. Odakaptam a tekintetem.

– Ezért hagytad ott az őrhelyedet?

– Engedménnyel adták!

– Mert hamis?

Tari fennakadt ezen, aztán megérintette a követ.

– Tényleg?

Feltápászkodtam. A nadrágom szára átázott.

– Felfogtad, mi az őrszem dolga?

– És te felfogtad, mi a takarító dolga? – A folt felé intett, ami már egészen összevérezte az ajtót. – Jóságos istenek, ez rosszabb, mint amikor nekiálltál!

– Ha az apám rájön…

Nem folytattam, mert már hallani lehetett az őrök hangját. Abban a pillanatban az apám volt a legkisebb gondom.

Felemeltem a vödröt: a víz a blúzomra loccsant, végigfolyt a mozaikos lépcsőfokokon. Az őrök követik majd a nyomokat. Tari el tud futni előlük, én nem.

Marge ajtaja felé néztem, és nagyot nyeltem. A vadászat után mindig lezárják a házakat.

– Alissa, ne! – szólt rám Tari.

Azonban tudtam, hogy az őrök mindjárt meglátnak.

Így hát, az aznapi második bűntettemként, kinyújtottam a szellemkezemet.

Úgy nyúlt ki, mintha szalag futna le a bensőmben lévő csévéről. Sóhajtottam, amikor az állandó feszülés enyhült bennem. A szellemkéz mindenki más számára láthatatlan volt, de én érzékeltem, akár a forró aszfalt felett remegő levegőt vagy a lángok feletti forróságot. Ma gyorsabban vibrált, hiszen a szívem is hevesen vert.

Mély lélegzetet vettem; ellenálltam a sürgetésnek, hogy messzebbre nyúljak, mint szükséges. Megvolt az oka, amiért – tudtommal – sosem találkoztam más Érintővel: az Érintés magában foglalta a lelepleződés veszélyét.

Egy szál elég kell hogy legyen.

Az energiát, mint egy indát, a kulcslyukba nyomtam, hogy kitöltse. Ez volt az egyik legelső trükk, amit begyakoroltam egyedül. A zár kattanva nyílt ki.

Átlöktem Tarit a küszöbön, és utánaugrottam. Visszazártam az ajtót. Bent homály fogadott. A szellemkezem tiltakozva megrándult, amikor visszarántottam, és a csontjaim mellé kényszerítettem. A csendben csak a lélegzésünk hallatszott. A felkavart por úgy örvénylett a szánk előtt, mint a téli pára.

A szemem alkalmazkodott a homályhoz. Körülnéztem, és megfagyott a vérem.

Azt vártam, hogy törött üveg fogad majd, és felfordult bútorok – bizonyíték, hogy Marge küzdött, mielőtt a vadászok szellemkézgyilkos tompagyökeret nyomtak az ereibe annak érdekében, hogy csapdába ejtsék az erejét a bőre alatt.

De ez a látvány felzaklatóbb volt. A nappali éppen úgy nézett ki, mint amire emlékeztem – a festékfoltos asztal, a négy, egymáshoz nem illő szék, Tarié, Lidiáé, Marge-é és az enyém. Azonban minden felületet valami természetellenes szürke porréteg fedett, mintha évek óta senki sem járt volna itt. Mintha Marge-ot már régóta elfelejtette volna a világ.

– Csak egy hét telt el – suttogtam.

Tari szögletes arcára kiült az aggodalom.

– Jól vagy? – kérdezte.

Tudnia kellett, hogyan érint majd ez a hely.

Tudta, hogy a rémületem keveredik a túlélők mély, fájdalmas bűntudatával.

Reszketve leraktam a vödröt, és az asztalhoz léptem. Havonta egyszer itt keverte Marge a kártyákat a pókerpartihoz. Tari és Lidia úgy tett, mintha nem csalna, Marge meg én pedig csak a szemünket forgattuk. Közben forró limonádé mellett osztottuk meg egymással a városi pletykákat.

Az asztalon most csak egyetlen bögre állt. Az alján penész virágzott, a szélén Marge burgundi vörös ajaklenyomata.

Összeszorult a gyomrom, mert elképzeltem a saját hálószobámat ilyen üresen: a félig üres gránátalmateás pohárról a páracseppek az asztalra folynak, a hajam sötét szálai a ritka fogú fésűbe tekerednek. Az utolsó darabkáim, amelyek túlélnék.

– Emlékszel, amikor múlt nyáron kivittük az asztalt? – mormolta Tari. – Lidia elrejtett az ingujjában két királynőt, és elrepültek…

– Pedig nem is fújt a szél – fejeztem be halkan. – Igen, emlékszem.

– Gondolod, hogy Marge…

Az én fejemben is hasonló kérdések jártak egész héten. Vajon Marge kinyújtotta valaha a közelünkben a szellemkezét – észrevétlenül? Vajon ő is, mint én, a folyamatos bezártság miatt szenvedett?

– Utálta, ha Lidia csal – feleltem, mire Tari halkan felnevetett.

– Csak mert ő nem tudta, hogyan kell.

Belesajdult a szívem Marge tekintetének emlékébe: a szemhéja minden alkalommal megrándult, amikor blöffölni próbált. Vajon a vadászoknak is megpróbált hazudni, amikor megjelentek, bízva benne, hogy a rezdülés nem árulja el?

Tari közelebb csoszogott; a por apró felhőben verődött fel a bakancsa alól.

– Érzed ezt a szagot?

Mélyet lélegeztem. Vizes blúzom a bőrömre tapadt.

– Csak ecetszagot érzek.

Tari megrázta a fejét.

– Keserű. Mintha égne valami.

Értetlenül a kandallóra pillantottam. A tűz füstje nem maradhatott meg, csak ha valaki más is beszökött mostanában.

– Zárva volt az ajtó.

– A zárak csak a Hibátlanokat állítják meg. Talán Marge-nak voltak családtagjai, akikről nem beszélt.

Tari tétova reménnyel találgatott, én azonban nem engedtem meg magamnak a bizakodást.

Tari Bormiában töltötte kisgyerekkorát, ahol a csekély létszámú Érintőt nem üldözték. Ő maga Hibátlan volt, mégis több Érintőt ismert, mint ahánnyal én találkoztam az életem során. Mármint tudtommal. Egyszer megkértem apát, hogy szervezze meg a költözésünket, ő azonban azt mondta, hogy Bormia nem fogad menekülteket, és ha fogadna is, a daradoni hajók nem juthatnak el odáig a viharzó tengeren.

Azóta ábrándozom róla, hogy találok egy másik Érintőt ebben a börtönnek beillő királyságban. Tanulhatnánk egymástól, megbízhatnánk egymásban. Nem lennénk egyedül.

Marge azonban mindvégig itt volt, és nem jöttem rá, hogy ugyanazt a titkot rejtegetjük. Mindig felszabadultan kacagott, és egészen más volt, mint amilyennek egy másik Érintőt képzeltem.

Egészen más, mint én.

Még ha csodába illő módon össze is találkoznék egy másik Érintővel, az is ugyanahhoz a fájdalmas végkifejlethez vezetne: nem ismerném fel benne a szövetségest, csak amikor már túl késő lenne.

Visszanyeltem a gombócot a torkomban, és a poros asztal felé nyúltam… aztán levegőért kaptam, mert a szellemkezem szinte hátralökött, amikor megérintettem.

– Mi az? – kérdezte Tari.

Döbbenten dörgöltem a kezemet a nadrágomba. A por nem pornak érződött. A szellemkezem energiája kavargott bennem, erőlködött, hogy kiszabaduljon, ki, ki…

A függönyre árny vetült.

– Van ott valaki?

Riadtan összenéztünk, aztán bevetődtünk az asztal alá. A könyökünk a másik bordáiba mélyedt. A felkavarodott por facsarta az orrunkat. A szellemkezem ismét megrándult.

– Hahó!

Az érkező megrázta a kilincset.

– Majd én kimegyek – mormolta Tari. – Te maradj itt!

– Ne! – kaptam el a csuklóját.

– Semmi baj. Majd úgy teszek, mintha szárazlázam lenne.

– És aztán? Letüsszented őket?

Tari rám fintorgott.

– A szárazlázas emberek összezavarodnak. Láttam anyunál a klinikán.

– Aki össze van zavarodva, az nem áll neki lesikálni a vadászok jelét az ajtóról.

– Nem? – A homlokához emelte a kezét, elkerekítette a szemét. – De uram, én azt hittem, ez az én házam! – suttogta megjátszott hisztériától fel-alá hullámzó hangon. – A vandálok bizonyára éjszaka jártak itt!

Kifejezéstelen arccal néztem rá.

– Kizárt, hogy elhiggyék.

– Akkor a városi fogdában töltöm az éjszakát. Az első letartóztatásom! – vigyorodott el. – A szüleim még meg is ünneplik.

Nem túlzott. Tari szülei ugyanúgy fogadták volna a lázadását, mint ahogy az apám fogadta volna, ha egy napig kibírom Érintés nélkül. Igaz, még sosem bírtam addig.

Valójában azonban tudtam, miért nem akarja, hogy itt találjanak a vadászok. Az ő bűntette Marge küszöbén kezdődött, és ott is fog véget érni, az enyém pedig a születésem óta tart.

– Igyekezz! – sürgetett. – Mielőtt idehoznak egy lakatost!

Megrántott: a kezem a padlónak csapódott. Valami megszúrt. Felszisszentem; Tari megtorpant, nézte, ahogy rápillantok.

Elszörnyedésemben mozdulatlanná dermedtem.

Izzadt tenyeremből egy emberi fog állt ki. A bőrömbe mélyedt, a gyökerén még szövetmaradványok voltak. Lepillantottam, és hányinger tört rám. A padlón beszáradt, sötét fröccsenésnyomok éktelenkedtek.

Ezért nem volt máshol nyoma dulakodásnak. Marge itt kuporodott össze, túlságosan megrémült, hogy szembenézzen a vadászokkal. Mégis megtalálták.

És elég erősen ütötték meg, hogy kiverjék a fogát.

Tari tért először magához: kikapta a fogat a kezemből, és elhajította. Émelyítő koppanással ért földet, de a nyoma a tenyeremben maradt: apró mélyedések jelezték, hogy majdnem vért fakasztott. Hevesen pislogtam, hogy elképzelnem se kelljen a vadászok arcát, és ne találgassam, melyikük emelt kezet.

Vajon az anyámmal is ilyen erőszakosan bántak, mielőtt megölték? Vajon velem is így bánnának?

Csengett a fülem. Az őrök hangja távolodott.

– Elmennek – jelentette ki Tari üveges tekintettel. – Menjünk mi is.

Erővel nyomtam el ziháló rémületemet, a szellemkezem lüktetését. Kirontottunk az ajtón az utcára. Még mindig szorongattam a vödröt.

Háromlépésnyire jutottam, amikor valaki megragadta a karomat.

– Na jó, vége a bálnak…

Az őr elhallgatott, ahogy felé fordultam, a szememet ártatlanul nyitottam tágra. Reméltem, hogy nem érzi, mennyire reszketek.

– Valami gond van? – tudakoltam, mire riadtan eleresztett.

– Lady Alissa! Nem ismertem fel.

Félrehajtottam a fejemet, hadd aranyozza be arcom bronzos bőrét a reggeli napfény. Az őr elég fiatal volt, belepirult a mosolyomba.

– Remélem, nem szokásod megfogdosni minden városlakót – jegyeztem meg félúton a csábítás és a fenyegetés között.

Nemes módjára.

Az őr még jobban elvörösödött.

– Nem, úrnőm – válaszolta. – Jelentést kaptunk, hogy valaki a város tulajdonát rongálja.

Marge még mindig csepegő ajtajára pillantott; még mindig látszott a vadászok jelének, a hegy-völgyes M betűnek a két összekapcsolt csúcsa.

Apám egyszer elmondta, hogy a két csúcs a távozás két istenét jelképezi. Tiszteletadás a holtaknak. Azonban amikor először jártam az udvarban, rájöttem, hogy valójában Daradon koronájának két ágát másolják. Nem az istenek magasságába mutat, csak a gonosz király felé, aki a vadászok pórázát tartja.

És éppen most kaptak rajta, hogy igyekszem lesikálni a jelet.

Megigazgattam a vödrömet, és felszegtem az államat.

– Az én voltam.

Az őr tekintete Tarira villant, és megakadt a barátom drapp mellényén.

– Biztos benne, úrnőm?

A fogamat csikorgattam. Én fogtam a vödröt, az én ruhámat áztatta festékes lé. Az őr azonban meglátta Tari büszkén csillogó lótuszbrossát, Bormia nemzeti jelképét a mellkasán, és inkább őt akarta megvádolni.

A bormiaiakat mindig is szimpatizánsoknak tartották.

– Mi a neved? – tettem fel neki a kérdést olyan kedvesen, ahogy csak tőlem telt.

– Byron, úrnőm – húzta ki magát.

– Byron. – A nevek hatalommal bírnak. Úgy ismételtem meg, mintha sosem felejteném el. – Új vagy?

– Igen, úrnőm. A királyi gárdában képeztek ki, mielőtt Vereenbe jöttem.

A királyi gárda.

Ezzel már tudtam kezdeni valamit.

– Nézd el ezt az apámnak, Byron. Szólnia kellett volna az őröknek, hogy itt vagyok. Biztosan kiment a fejéből az esti bál előkészületei közepette.

– Ez lord Heron ötlete volt? – ráncolta a homlokát Byron.

– Ma van a Rózsafesztivál első napja. Az egész királyságból jönnek az emberek Vereenbe, hogy megcsodálják híres műalkotásainkat. – Bizalmasan közelebb hajoltam hozzá. – Ez az utca nagyon közel van a piachoz. Nem akarjuk elriasztani a vásárlókat. – Byron nem tűnt úgy, mint akit meggyőztem. Fintorogva biccentettem Marge ajtaja felé. – És egészen határozottan nem akarjuk, hogy az effajtákkal vegyenek minket egy kalap alá.

Felkavarodott a gyomrom a saját szavaimtól, de attól még jobban, hogy Byron arca megértőn ellágyult. A kegyetlenség sosem volt gyanús – ellentétben a kedvességgel.

– Az apám nem akart feltűnést – tettem még hozzá, bevetve a végső fegyveremet. – Szégyenbe kerül, ha megtudja, hogy elrángattalak a posztodról egy ilyen fontos napon.

Talált. Byron, aki a királyi gárdával járt, látta azt is, hogyan büntetik a gárdistákat a hibáikért. Vereen nem olyan, mint a főváros, de ezt Byron nem tudta. És ha azért hagyja el a posztját, hogy letámadja Vereen úrnőjét? Ez magas fokú kötelességszegés.

Nagyot nyelt: hirtelen úgy elzöldült, hogy meg is sajnáltam, de aztán megszólalt, mintha ő tenne nekem szívességet.

– Ne aggódj, úrnőm, nem fogok beszélni erről az úrnak.

Azzal elvonult, nekem pedig lehervadt a kényszerített mosolyom.

– Hogy csinálod? – mormolta Tari.

A szemem sarkából mozgást láttam Lidia háza felől: lebbent a függöny, Lidia sietve hátralépett.

– Lidia jelentett fel minket – közöltem érzelemmentesen.

Lidia és Marge szívbéli barátnők voltak, mint én és Tari. Most viszont már nem akarta megadni Marge-nak a jelöletlen ajtó méltóságát.

Az utca gyáva lakói között is ő volt a legrosszabb.

– Fél – mondta Tari. – Mindenki fél. Ettől még vannak érzéseik.

Rá akartam kiáltani. Az az igazi félelem, amikor egy asztal alatt kuporogsz, kirángatnak, és érzed, hogy kiverik egy fogad. De visszafogtam magam. Tari nem volt Érintő, nem értette, milyen az igazi rettegés. Támogat, aggódik értem, de csak én éreztem a félelem állandó zümmögését, hogy a vadászok bármikor kigyomlálhatnak a világból. Ha felfedezik a szellemkezemet, nem nézik el, és biztos, hogy nem lesznek gyengédek sem.

Elvégre a vadászok vérvonalát tisztán kell megőrizni.

Én pedig elfajzott ág vagyok a családfán.