AMTAK E-KÖNYVEK

Jókai Mór

Rab Ráby

AMTAK Bt, 2023

Cop. AMTAK Bt, 2023

Sorozatszerkesztő: Varsányi József

Grafikai tervező: Vári Gabriella

ISBN 978-615-6620-13-2

Kiadó: AMTAK Bt, 2040 Budaörs, Semmelweis u. 6/B

+36 20 218 6762 amtakbt@gmail.com www.amtak.hu

Látogasson el megújult honlapunkra, ahol rengeteg új kiadvány várja nagy árkedvezményekkel!

Próbálja ki pendrive-könyveinket is! Minek rakná tele lakását zsúfolt könyvespolcokkal, ha egy albumban elfér egy teljes könyvszekrény anyaga? Bármikor elővehető, könnyen kezelhető, és nem foglalja a tárhelyét sem. Kiadónktól rendelve egységesen 2.500 Ft/db, amin elfér akár sokezer oldal, és az ár tartalmazza a postaköltséget is. USB csatlakozóval laptopról olvasható vagy USB-OTG-kábellel telefonról is.

Készült: AMTAK Bt, Budaörs

Rab Ráby

Tartalom

Rab Ráby

Első fejezet és mintegy elöljáró beszéd (Melnec foliamattiaaban elewadatic, 100 eztendewnec elewtte mileteen formaivv aabrazatia wala az io Pest-Buda waarossaanac, es mű ocnaal fogwa nem lacozaanac ez helienn procatoroc?)

Első fejezet (Mellben leiratic edj wigh züreti mulattchaag, az holott neemellec hegedülnec, maasoc penigh hegedültetnec, es edjebb bolondsagoc müweltetnec wala.)

Második fejezet (Kiben leiratnac soc jeless urasaghoc, edj azzonizemeellel edjedembenn; nem különbenn edj konihamesternec az eö zaamadaasa, a mi chodalatrameelto leezen!)

Harmadik fejezet (Mellnec summaia ez haarom zavacbann vagion kifeiezwe: „canis tota mater”.)

Negyedik fejezet (Megtvdivc az reeghi ioo welaaghbann mill ercevlchevs magawiselettel dichecedeec vala egi iool newelth falvssi aarthatlansaagh, ees hogi woltaceepen mi oca wala az dombon aalloo embernec, hogy az ev newe legien „Gievngievm Misca”)

Ötödik fejezet (Leiratic egi magistratvs, mell mindenecbenn az zegeen neepnec az ev iavaat vgi tecinti wala, minth az magaeet, zoo leezen contribvitocrvl ees eigebb Isten chapaasairvl, weegezetre penigh az kiss laadaarvl, megh az nagi laadaarvl, az micbenn nem tudatic hogi mi wagion?)

Hatodik fejezet (Mell nem zool egieebrewl, mint eepen chac az i betew fevlevtti pvnctvmochcaarvl.)

Hetedik fejezet (Az mellnec svmmaaiaabol az niaaiass olwasoo nem fog megtvdni semmit.)

Nyolcadik fejezet (Mellben elevfordol egi madaarieztev, ees bezeelgetees leezen az dinnieecrevl ees egieeb cvcvrbitaceacrol)

Kilencedik fejezet (Mell nem akkeeppen veegzevdic, mint a mikeeppen kezdevdic wala.)

Tizedik fejezet (Mellben elmondatic, mi oknaal fogva kell mindeneknec akkeeppen lenni, az mikeeppen wadnac, ees nem penigh azonkeeppen, az mikeeppen lehetneenec.)

Tizenegyedik fejezet (Mellben kimagiaraaztatic, millen naghi kevlevmbseegh leegien ioo baraatoc ees az ellenseegec kevzevtt.)

Tizenkettedik fejezet (Kiben gengeen tvdtvl adatic, hogi meeg az kinchneel is wagion nagiobb kinch, mellel emberecnec ziweet meg lehessen weztegetni.)

Tizenharmadik fejezet (Laatni fogivc, hogi az zeepseegwel paarosvlt ezesseeg mill kemeen wezedelem azokra neezwe, az kiknec genge ziwevk wagion.)

Tizennegyedik fejezet (Megvagion irwa; hogi „Ne maazz az faara, nem esel le rola!”– ees meeg iss socac wadnac akkic felmaaznac az faara.)

Tizenötödik fejezet (Laatni fogiuc, hogian lehet chinaalni az elefaantból zvniogoth?)

Tizenhatodik fejezet (Soc niomorvsaagos dolgoc wadnac, az mellecnec ugi kell lenni, de azonban egi wigh teurteeneth is wagion, mellnec kimenetele zomorusaaghoss leezen.)

Tizenhetedik fejezet (Ennec az ember maga sem tvdhatia, hogi mi lez az weege?)

Tizennyolcadik fejezet (Mellbenn elev adatic, hogi nem az Komaaromi fazikasnac az kalháia volt az elsev, a mi nem tarthatott evrevkkee.)

Tizenkilencedik fejezet (Mikeepen zokoth wala dvellaalni az Gievngievm Misca?)

Huszadik fejezet (Az kinec kewees wagion, attol elweetetic, az kinec sok wagion, annak meg tevbb adatic.)

Huszonegyedik fejezet (Kibevl megtudivc, hogi nem ioo nagi vrakwal egy taalbvl cheressnieet enni, kiwaaltkeeppen, ha azoc az nagi vrac paraztoc.)

Huszonkettedik fejezet (Millen wala az feheerwaari waasaar ees az nemessi reoccupatio annac ideieebenn?)

Huszonharmadik fejezet (Mellbenn ollateen dolgoc leznec, a miket ember ki nem tudna fvndaalni ha meg nem lettec wolna.)

Huszonnegyedik fejezet (Kibenn meglaatandivc, millen nagi wezedelem, ha az ember wizet iszic.)

Huszonötödik fejezet (Mellbenn ember meghghilkoltatic, aneelkevl, hogi ember meghghilkolnaa wala.)

Huszonhatodik fejezet (Mellben kezdevdic az „Rab Raaby”.)

Huszonhetedik fejezet (Mellbenn leiratic egi nagion waalogatott taarsasaag ees annac az ev visselth dolghai.)

Huszonnyolcadik fejezet (Kibenn leiratic az rabok traficája, mi modonn evk az welaggal corespondealnac vala.)

Huszonkilencedik fejezet (Kibevl meghtvdivc, hogi mi hatalmasabb az chaazaar zawaanaal?)

Harmincadik fejezet (Kiben leiratic mikeeppen mvlatnac az zegeen raboc a tevmlevtzbenn.)

Harmincegyedik fejezet (Mikeeppen bvsvl wala az siralmass tevmlevtzbenn egi bizonioss tekintetess vr?)

Harminckettedik fejezet

Harmincharmadik fejezet (Folytataasa ees variatiója az wizontagsaagocnak.)

Harminenegyedik fejezet (Egi seregeeli madaarnac, ees egi kiss egeernec az tevrteenete.)

Harmincötödik fejezet (Bolondnaal bolondabb dolgoc tevrteennec az fevldevnn, miket ember ki nem gondolhatna, ha emberenn megh nem esstec volna.)

Harminchatodik fejezet (Megismertetic ar hiress haramia wezeer, Willaam Pista, hogi ki leegien?)

Harminchetedik fejezet (Nem tevrteenic megh minden mulattsaag neelkewl.)

Harmincnyolcadik fejezet (Mellben meglaativc leezen az controlor foliossoot.)

Harminckilencedik fejezet (Kibenn nagion tanvlsaagoss, azonbann nagion vnalmass dolgoc leznec elbezeelve, az kiket elolwashat, kinec ideie wagion ees maas dolga ninchen.)

Negyvenedik fejezet (Mellben gonozvl iaarattatic egi bizonios ispion.)

Negyvenegyedik fejezet (Kiben meghfeitetic, mieert zoolnak az prewchkevc olian nagion mindevnn ziwatar keovzeledic?)

Negyvenkettedik fejezet (Kiben meglatiuc, millen hatalmass aallat az cethal; de mindazonaaltal, ha zaarazfevldre kerewl, magaawal iss iool tehetetlen.)

Negyvenharmadik fejezet (Kibenn bebizonittatic, hogi megh az XVIII-ik seculumban anno Domini iss tevrteennec wala chvdaac az welaagonn.)

Negyvennegyedik fejezet (Kibeol megtanvlivc, hogi mi leegien az az neheez wass?)

Negyvenötödik fejezet (Romanticus historia fog taamadni ebbevl.)

Negyvenhatodik fejezet (Kibenn nagion soc newetni waloo dolgoc levznec.)

Negyvenhetedik fejezet (Mellben elmondatic, hogian zeliditic meg a wad elefaanthot.)

Negyvennyolcadik fejezet (Az utolsoo leweel és a tinta, melylyel megirodott wala.)

Negyvenkilencedik fejezet (Kibenn kevwetkezic az legeerzeekeniebb chapaass az rab feieere.)

Ötvenedik fejezet (Egi nagi vrnac az ev tragoediaia elmondatic.)

Ötvenegyedik fejezet (Mi tevrteent wala az titokteliess felsev zobaabann?)

Ötvenkettedik fejezet (Az halaal-iteeleth!)

Ötvenharmadik fejezet (Mellben weegre walahaara nagi nehezenn weege wettetic ezen siralmass historianac.)

Történelmi befejezés

Első fejezet és mintegy elöljáró beszéd
(Melnec foliamattiaaban elewadatic, 100 eztendewnec elewtte mileteen formaivv aabrazatia wala az io Pest-Buda waarossaanac, es mű ocnaal fogwa nem lacozaanac ez helienn procatoroc?)

Hogy voltaképpen miért választotta szerző ezt a címet regényéhez, annak az okát nem az magyarázza meg, hogy ez a kettős név „Rab Ráby” olyan szépen rímel egymásra, hanem kideríti azon kényszerítő körülmény, hogy a regény főhősét az akták bizonysága szerint valósággal Rábynak hítták, s ugyanazon akták szerint őkegyelme folyvást a „rab” melléknévvel említtetik.

Hogy mit vétett Ráby, amiért a Rab predikátumot kellett viselnie, azt is mindjárt az elején megmondjuk.

Még száz év előtt Budapest városában nem volt prókátor – a szó mai értelmében. Fiskálisok igenis valának; tabuláris fiskálisok, megyei és városi fiskusok, uradalmi ügyészek; de prókátor, aki a publikumot szolgálja, éppen olyan kevéssé volt, mint újságíró: úgyhogy nehéz lenne meghatározni, melyiket értse a kettő közül az a falusi ember, aki a „Tudós Palóc”-ban keresi azt a valakit, aki „pénzért hazudik”.

De hogy megérthetővé legyen téve, miért nem volt Pest-Budában száz év előtt „prókátor”, elébb egypár vonással vázolnunk kell a két város akkori képét.

Mert két város volt az valójában, két külön címerrel és jurisdictióval, s maga sem tudta, hogy melyik az egyik, melyik a másik. A német magisztrátus állhatatosan „Altofen”-nek címezi Pestet; Pestnek pedig a budai rácvárost nevezi; ellenben a magyarok szerint a „Pestinum antiqua” a neve Pestnek, Buda pedig az „új város”.

Úgyhogy ha az idegen valami némettül kérdezi, hogy hol van Ofen, az átküldi őtet Pestre, s ha azt kérdi tőle, hol van Pest, átküldi a Tabánba, ha pedig magyartul kérdezi, hogy „Ubi est Buda?”, az elcsónakáztatja őt Óbudára.

Maga Pest a hatvani kapuig és a váci kapuig terjed. A Magyar utca helyén látszik a védő kőfal romladéka, ahhoz vannak ragasztva az alacsony vályogházak. Az ótörök temetőt, amelynek helyén most a nemzeti színház áll, akkoriban ajándékozták el Grassalkovich hercegnek házhelyül, kissé odább kapta Beleznay a mostani munkásgyűlések és népénekesek csarnokának, később az iparmúzeumnak telkét; azontúl káposztáskertek voltak. A másik oldal, a mostani Deák Ferenc utca végében, a Duna-parton állt a tömör rondella, a szélső bástyakörönd, melyben a civilizáció első jeléül egy színésztársaság ütötte föl tanyáját (természetesen német). Hiszen még akkor a város statútumai szerint tiltva volt magyart választani meg városbírónak. Egy magyar szabó s egy magyar csizmadia vitte csak odáig, hogy háziúr lehessen Pest városában.

A Lipótvárosnak még akkor híre sem volt; a mostani börze helyén úgy vadásztak akkor a vadkacsákra, mint ma a hírlapi kacsákra, s a Deák Ferenc utca hosszában vonult végig egy iszapos árok, sárral tapasztott sövénykerítéssel. A Józsefvárosnak akkor kezdték a területét házhelyekre és utcákra felosztani, de a Terézvárosnak már volt valami kezdetleges nyoma, egy csoport egymáshoz tömődött ház, melynek szűk sikátorát úgy hítták, hogy Zsidó utca. Ebben az utcában, de csak ebben, volt szabad a városi tanács rendelete szerint a zsidóknak minden héten egy napon kirakni azokat a holmikat, amik náluk zálogban ott maradtak, de benn a városban nem volt szabad kereskedniük, sem a portékáikat a házakhoz hordaniok, s a Zsidó utcán kívül kötelezve voltak ismertetőjelül veres köpenyeget hordani, s nehogy a szerezsánokkal összetévesztessenek, a veres köpeny közepére arasznyi sárga foltnak kellett felvarrva lenni, aki e nélkül kapatott, fizetett négy dénár bírságot.

Kereskedés nem volt. Kupec, kalmár, csiszár készpénzen vett és adott; adósságot csak az csinálhatott, aki zálogot tudott adni, s ha nem fizetett, ott veszett a zálog. Ehhez nem kellett prókátor. A polgárságnak, ha valami baja volt egymással, azt elmondta élőszóval a bíró előtt, s az úgy igazította azt el, hogy vagy az alperes, vagy a felperes, de valamelyik bizonyosan meg volt vele elégedve. Ehhez sem kellett prókátor. Becsületsértési, kriminalitási causákban ex offo járt el a fiskus, volt főfiskus és vicefiskus, az egyik vádolta, a másik védte az incattust: annak sem kellett prókátor.

Volt azután a „Miseriek” utcájában (mai nevén Granátos utca) egy emeletes ház, átellenben a Komlókerttel (ahol a törökfutás alatt a magyar korona volt elrejtve). Ennek a háznak a kapuján belől csak a vármegye parancsolt. Sok ideig garázdálkodtak ugyan benne a német dragonyosok, kik azt egészen a maguk kaszárnyájának nézték, míglen Mária Terézia „királyunk” e helyet „Salva Guardiá”-vá emelte, a kapujára festetvén egy óriási kétfejű sast, keblében Magyarország-címerrel, s attól fogva tilalmas volt e ház küszöbén bármiféle katonának betenni a lábát. Ide csak nemesemberek járhattak fel, meg olyanok, akik érdemessé tették magukat arra, hogy a lábukon lánc legyen. Az épületnek csak a keletre néző része állt fenn; ott voltak a tiszti hivatalok, a föld alatt a börtönök.

A nemesurak zálogpöreiben, oppositionalis, repositionalis, praeemptionalis, reoccupationalis pöreiben harcolt ki-ki a maga tudományával, hisz a magyar nemes mind juris prudens volt, sőt voltak asszonyok is, kik a perviselésben tökéletesebbek voltak minden prókátornál. S a törvény jogot adott a nemesembernek, ha nem akarta engedni, hogy az ítéletet végrehajtsák, kivont karddal kergetni el az ajtajábul az egzekúciót, ugyanezzel a joggal a nemesasszonyt is felruházta, kard helyett botot adván a kezébe. Nagyobb juris causákat a tabularis fiskálisok ültek meg, s ha értették a dolgukat, úgy vitték, hogy abból még az unokáik is részesüljenek: ezek igazán gondoskodtak az új generációrul. Nem is kívánta a közjó, hogy siessenek a perbefejezéssel. A hosszú juristitiumok arra valók voltak, hogy bíró és peres fél hadd menjen haza szántatni, arattatni, szüreteltetni, disznót öletni. Azalatt a pöröket jégre tették, hogy el ne romoljanak.

Ha pedig a misera plebs contribuensnek, a jámbor adózó parasztnak volt egymás között valami ügye-baja, azt elintézte a falusi bíró, a kupaktanács meg az „úriszék”. A földesúr jogait megvédte a saját „jurium directora”. Ide sem kellett prókátor.

De hátha a misera plebs contribuensnek volt valami baja a maga elöljáróságával, földesuraságával, hát annak az ügyét ki védelmezte? Itt van a „hiátus”.

Ezt a hiányzó valakit kipótolni támadt egy vakmerő ember a semmiből. – Ez volt a Rab Ráby. Nemesi nevén „Mathias Ráby de Rába et Mura.”

Ez volt az első ember, akinek az a rettenetes gondolatja támadt, hogy egészen a maga öklére prókátor legyen Pestben, Budában és Pest-Pilis és Solt vármegyében: nem választatva meg a restauráción, nem küldetve ki a personalis, az országbíró által, nem plenipotenciáztatva a potiorok megbízásából, hanem csak alázatosan és titokban felkéretve azok által, akiknek a kis baj is nagy baj, s akiknek a panaszhangja, ha külön-külön szólal meg, csak nyöszörgés; de ha egyszerre adhatnák ki, mennydörgés volna.

Hát ennek az új mesterségnek a feltalálója akart lenni Ráby. Azért lett Rab Ráby. Bele is tört a kése.

Tehát ennek a kornak a rajzát akarja feltüntetni az itt következő nagy részben igaz história. – Érdemes lesz azt elolvasni, hogy tudja meg az ember, milyen lehetett a világ, mikor még egy prókátor sem volt Pestben, Budában. Majd talán akkor kibékülünk azzal a faktummal. hogy most olyan sok van.

Első fejezet
(Mellben leiratic edj wigh züreti mulattchaag, az holott neemellec hegedülnec, maasoc penigh hegedültetnec, es edjebb bolondsagoc müweltetnec wala.)

Heten ülének együtt a tintapettyes zöld asztalnál, az uradalmi prefektúra gyűléstermében. A bonorum director elnökölt, mellette jobbról a prefektus, ki az ügyek sorrendjét válogatta elő a conceptusból, amit a szomszédja, a kasznár jegyzetei iparkodtak felhomályosítani; balrul egy szék üres volt, túl rajta ült a megyei perceptor, ki az előtte fekvő számadások hátára mindenféle huszárokat igyekezett pingálni veres plajbásszal; ennek átellenében a kiküldött asszesszor, akinek a nyaka megfájdult már a háta mögé nézegetésben, ahol az óra áll, hogy mikor lesz már dél. A többiek urodalmi tisztek, akik részint diák stílusgyakorlatok felolvasásában fárasztják magukat, részint fogpiszkálókat faragnak a közelgő ebédhez.

A nyolcadik szék, amelyik üresen áll, a szolgabíróé.

S ez nem azért áll üresen, mintha annak a képviselője hanyag volna a betöltésben; hanem inkább azért, mert hivatalos exmissióban van távol. Távol és mégis közel; csak a szomszéd szobában, melynek ajtaja félig nyitva vagyon: úgyhogy dacára annak, miszerint a tárgyalt ügy folyamatját nem hallhatja, mégis az ítélethozatalban részt vehet, s mikor az elnök úr felhívja a votumáért: „Domine spectabilis Judlium!” – hangzatosan kiálthatja vissza: „Viginti solidos!”

(Hja, persze, ha azt a mai kor fia tudná, hogy mit jelent az a viginti solidos kapása.)

Mert úgy van az, hogy a tanácsteremben már olyan vastag az ázottszűr-szag, meg a savanyú bundairha-illat, keverve a trágyában cserzett sarubőr bűzével, meg a kilehelt fokhagymával, hogy azt késsel lehetne metélni. Sok a paraszt idebenn: magyar paraszt, rác paraszt, sváb paraszt; akinek mind meg kell kapni azt a „viginti solidos”, jelentvén az húsz kemény botokat.

Ma van ugyanis az úriszék negyedik napja. Ezen a napon kerülnek a zöld asztalra a criminaliák, s egypár halálítélet kimondása után (az uradalom pallosjoggal bír) következik a sor a kisebb delictumokra, amikben a parasztok számosan leledzenek. Vagynak, akik vermeket törtek fel, mások, akik az apjukat megverték; de a legnagyobb számot három csoport képezi. Az egyik csoport az izbégi telepítvényeseké, kik az uradalmi erdőben fát szedni bátorkodtak. A második csoportot képezik azok, kik olyan furfangosak voltak, hogy a szüret ideje alatt a szőlőjükben az érett fürtöket földdel eltakarták, hogy dézsmát ne vegyen belőlük az uraság, s csak szüret után szedték le lopva a szőlőjüket, mikor már a hajdúk nem álltak strázsát az úton. A harmadik csoport pedig azoké a refractariusoké, kik a világos tilalom ellenére deputációba mentek fel az udvari kancelláriához, vakmerően könyörögve, hogy a község számadásai huszonöt év óta vizsgáltassanak meg! Holott ez részint vakmerő, részint bolond kívánság; mert hiszen huszonöt év nagy idő, azalatt a számadások részint elrohadtak, részint megevődtek az egerek által, részint pedig annyira jó rendben vannak, hogy az idei 1783-iki esztendőben volt a bevétel hatvanezer forint, ebből fizettetett hatezer forint a kincstárnak mint földesuraságnak, kétezer forint a vármegyének a domesticába; maradt tehát a cassában ötvenkétezer forint- nem fölösleg, hanem hiány. Márpedig 8-at 60-ból ha kiveszünk, marad ott csakugyan 52. Hogy pedig a plusz meg a mínusz között mi különbség van? Ahhoz mi köze van a parasztnak?

Tehát „viginti solidos” neki! – Ez is olyan „plusz”, amelyik annak, aki kapja, „mínusz”. Quod fuit demonstrandum.

A szolgabíró úr tehát csak az ajtón keresztül küldi ki a votumát, maga pedig azt a hivatalos küldetést teljesíti, hogy a mellékszoba udvarra nyíló ablakából ellenőrzi az ítélet végrehajtását az udvaron. Ott van tudniillik a deres: azon hajtatik végre a kiszolgáltatott igazság. Nem megvetendő stúdium a pszichológ és az etnográf számára. A szőlődézsma-kijátszók rácok, azok a verés alatt jajgatnak és káromkodnak: rácul jajgatnak, s magyarul káromkodnak; az erdőtilalom-szegők svábok, azok a puffanások időközeit arra használják fel, hogy fennhangon szidják az elöljárókat, szemükre hányva, hogy maguk pusztítják a kamara erdejét; májusban vágatják a fát, azzal vesztegetik meg a nagy urakat; az odafenn járt deputáció tagjai pedig vegyes nemzetiségbeliek, azok nem jajgatnak, összeharapják a fogaikat; úgy állják ki a megrovást.

A legale testimoniumnak pedig azért kell e végrehajtást saját szemeivel ellenőrizni, nehogy a hajdú meg a delikvens között valami egyetértés szövődjék a büntetés enyhítésére. Sok függ a bot megsuhintásától. Nemcsak a szám betöltéséről van szó, hanem hogy a „solidus” is legyen. Amiért is nemegyszer, midőn a hajdú irgalmazni látszik, lekiált rá a szolgabíró: „fortius!” Mivelhogy ennek a hangszernek is mutatója van, mint a fortepiánónak.

Szolgabíró úr azonban érti a hivatalos funkciót összekötni a kellemessel: „Miscuit utile dulci”.

Ugyanazon oldalszobában van jelen Fruzsinka kisasszony, a prefektus unokahúga. Jól megjegyzendő: „kisasszony”, nem „leányasszony”, ami e kor szólásmódja szerint nagy különbség.

A titkos suttogások, forró kézszorítások, az epedő pillantások alapos gyanúokot szolgáltatnak arra, hogy a szolgabíró úr és a kisasszony nem indifferens kérdések tárgyalására kerülnek e helyen össze.

Amíg a mellékteremben a jegyző olyan magosra emelt szóval igyekszik felolvasni a species factit, hogy azt a mellékszobában helytálló szolgabíró úr is meghallgassa, ez alatt sokkal érdekesebb „puncta de utri” keresztkérdéseire felelget, s csak a felhívásra kiáltja oda a maga votumát.

Bizony még az sem volna lehetetlen, hogy csókok is váltassanak.

Hisz a családfő nem mozdulhat most az ülnöki székről, minden ellenőrzés lehetetlenné van téve.

A botozás időközeiben a szerelemalku igen erősen folyik. Fruzsinka kisasszony végre egy gyöngéd kérést súg a fiatal szolgabíró fülébe.

– Legnagyobb örömmel – súgja az vissza a kisasszonynak, aki addig az ablak függönye mellől nézte csak az olimpi mulatságot. – Hanem amíg azt teszem, addig a kisasszonynak kell ideállni az ablakba, és számlálni a botokat helyettem.

Fruzsinka kisasszony nevetett, aztán előlépett a függöny mögül, s elfoglalta a szolgabíró helyét az ablakban.

– Aztán annak a hajdúnak az a neve, hogy „Fortius” – informálá a szolgabíró úr a helyettesét.

Fruzsinka kisasszony kihajolt az ablakon, folyvást kedélyesen nevetve, s elkezdé számlálni: „unus, duo, tres, quatuor, quinque, sex”, mintha csak zongoraskála volna.

A delikvens, amint észrevette, hogy vidám női alak váltotta fel a szigorú végrehajtást, könyörgésre fogta a dolgot. S a kisasszonynak nem is volt kemény szíve, odakiáltott a hajdúnak:

„Ugyan ne üsse szegényt olyan nagyon, Fortius!” – Az meg aztán annál jobban kitett magáért.

A szolgabíró úr a duodecimnál visszatért, s lopva valamit odacsúsztatott az ablakon kihajló kisasszony kezébe.

Azt a valamit Fruzsinka kisasszony, amint ismét a függöny mögé visszalépett, az ajkaihoz szorítá, s aztán elrejté a keblében viselt nagy medaillonba. Szolgabíró úr számlált tovább.

Még egy banda cigány következett, kik hatan loptak egy ludat, s azért most mind fejenként kapnak hat botot. Azután az asztal fölött fognak muzsikálni, a kövér asszesszor úr szavaiként: „Most mi hegedülünk tinektek; aztán meg ti hegedültök minekünk”.

Fruzsinka kisasszony egy utolsó kézszorítással siet utánanézni a felterítésnek: az ő dolga az ezüst és a porcelán meg az asztalkendők. A szolgabíró úr kezet csókol.

– Domine spectabilis Judlium! – hangzik át a tanácsteremből.

– Viginti solidos! – zeng vissza a felelet a gyöngéd ölelkezés közben; mire általános hahota támad a teremben; a kövér asszesszor úr hasa megrázza a zöld asztalt a kacagás földrengésével. Úr, hajdú, principális és kancellista kórusban röhög fel unisono.

– Mi történt? – kérdé a szolgabíró, átlépve a törvénytartó-terembe.

Hát az történt, hogy arrul volt szó, miszerint az úriszék tagjai közt ezúttal is, mint a múlt alkalommal, negyvenkét körmöci arany osztassék-e ki rang és állás szerint, s erre kiáltá vissza a szolgabíró úr, hogy „viginti solidos”, amit a társaság összes tagjai igen jó quidproquonak találtak, kivéve a prefektus urat, aki igen kolerikus ember lévén, egyátaljában sohasem szokott nevetni, ez esetben pedig különösen azért nem, mert ő tudhatta legjobban, hogy a quidproquo ezúttal a quiproquora nagyon ráillett, s az egész társaság érdemes volt rá, hogy a szolgabíró ítéletét csak intra dominium apellálja.

Második fejezet
(Kiben leiratnac soc jeless urasaghoc, edj azzonizemeellel edjedembenn; nem különbenn edj konihamesternec az eö zaamadaasa, a mi chodalatrameelto leezen!)

Következett a jól megszolgált ebéd, melynek alkalmával a háziurat és kisasszonyt, a négy hivatalos vendéggel együtt lesz szerencsénk közelebbről szemügyre vehetni.

A prefektus, tekintetes Zabváry János úr, epeszínű arcával, megsárgult szemfehéreivel, az önmagát bálványozó egoizmus tökéletes mintaképe. Neki minden ember ellensége, akár kér tőle valamit, akár hoz valamit. Ha kér, hogy minek kér? Ha hoz, hogy miért nem hoz többet? Szeretné, ha maga volna a világon, s nem kellene osztozni senkivel. Étvágya iszonyú, és enni meg nem tud. Szereti a pénzt, és nincs senkije, akire hagyja. Folytonos szaggatott köhécselése úgy hangzik, mintha mindig figyelmeztetni akarna valakit valami elkövetett hibára. Viseletében nem alkalmazkodik senkihez. Akármilyen tekintetes urak jöjjenek hozzá, azoknak a kedvéért a panyókára vetett dolmányát fel nem ölti. Csak úgy lobogós ingujjakban ül az asztal végén, s tart magának egy irtóztató nagy ernyőjű, veres bársonysipkát, tarkójába boruló veres bársonyleffentyűvel, amivel csúffá tesz minden magyar viseletet. Rossz szónok, s ha haragba jön, akkor éppen elakad a nyelve, s csak dadogni tud. Ő Fruzsinka kisasszonynak a nagybátyja és nevelőatyja.

Talán éppen ez az oka epés arcszínének.

Mert Fruzsinka kisasszony, bármilyen szép délceg alak, villámló szemekkel, csókra termett ajkkal, azért mégis valóságos házi kereszt. Jaj, de szeretné már a prefektus úr, ha valaki megszabadítaná tőle! De szívesen megadná neki a paraphernumot. (Azaz, hogy megígérné: a megadás más szó.)

Hanem hát maga az oka, hogy nem veszik el: – mert mindenkivel kacérkodik. Most is hogy viseli magát az asztalnál! A szolgabíróval kenyérgalacsin-bombázást folytat, ami nem illik erkölcsös leányhoz. Köhög is egyre-másra a prefektus úr, s ha Fruzsinka kisasszony felé pillant, a fejét csóválja, amire aztán Fruzsinka részéről durcás vállrángatás a felelet.

Pedig az a Petray Péter szolgabíró igazán délceg férfi. Úgy áll rajta az a fekete magyar dolmány, mintha ráöntötték volna. Fekete kondor haja nincsen a némettől bevett módi szerint se behajporozva, se copfba fonva, hanem szép csigás fürtökbe bodorítva, amik fel homlokát takarják; bajsza is ahhoz illőn felkunkorítva. Igazi dalia a javából.

A mellette ülő táblabíró, tekintetes Laskóy Bálint úr már jobban képviseli a Mária Terézia korábul átszármazott magyart. Kövér, potrohos termet, cseresznyeszín kurta dolmányban, sűrű gombokkal és zsinórokkal, hasonló színű magyar nadrágban, széles sárga csizmákkal a lábain, fakó bajusza hosszan lelóg a két szája végén, s a két bozontos szemöldök vetekedik vele haragos voltában; hanem az arc maga, az folyvást nevetésre van gömbölyödve, s hatalmas hangja is van az indulatkifejezéshez; ha néha bevetődik Pesten a Rondellába, ahol a német komédiások játszanak, s rákezdi a kacagást, meg kell állni az előadással, míg abba nem hagyja. S e marciális magyar alaknak már copfba van fonva a haja hátul, a szalagcsokor végei meg egy fehér nyúlfark körül bogozva, ami a háta közepéig fityeg, míg elöl két kifelé bodorított hajgöngyöleg, vulgo „vukli” takarja a füleket.

Az ebéd késő estig tartott: azt minek volna leírni? Ismeri biz a magyar ebédet mindenki. Más népnél az evés legfeljebb gyönyörűség; de minálunk „kultusz”. Még a népdalaink is arról zengnek. A „menyecskéről, aki meg tudja főzni a borsos levecskét”; a derék asszonyról, aki „ha beteg is, keljen fel, megfőzni a vacsorát”; a „kálvinista mennyországról”; s ételeinket úgy megbecsüljük, hogy azoknak egész címlajtorját adtunk: elkezdve a „felséges” töltött káposztán, le egész a „hallja kend” hajdúkásáig.

Fűszerezi az ebédet az adomázás, ami kényesebb tartalmú tárgyaknál „ne foeminae intelligant” latin nyelven folyik, s mindent olimpi fellegekbe burkol végre a muskotálydohány édes füstje.

Mikor aztán asztalbontás előtt bekövetkezett az „amabilis confutsio”, szolgabíró úr elővonta a dolmánya zsebéből azt a kis iratkát, amit Fruzsinka kisasszony csúsztatott a kezébe az asztal alatt, s amiről a kémkedők bizton azt hihették, hogy az szerelmes levél, s odatolva azt az asszesszor úr elé, azt mondá neki:

– Domine spectabilis. No, még ezt a kis számadást méltóztassék ratificálni.

– Micsoda ez? Nem látok gyertyánál olvasni! – szólt az asszesszor, s a prefektus elé tolta a lajstromozott papirost.

– Ez a konyhamester számlája – szólt az fanyarul, s könyökével tolta el magától, utána mormogva a fogai közül: – Ez a húgomnak a bénéje. Nem tartozik elém!

– Nem látok gyertyánál! – szólt az asszesszor úr, messze eltakarva magától az írást. – Egy betűt sem látok. (Pedig inkább az volt a baja, hogy kettőt látott egy helyett.) Pápaszemet pedig igaz magyar nem tesz fel az orrára. Olvassa fel valaki a „dócé”-t, akinek jó szeme van.

Szolgabíró úrnak jó szeme volt.

Fruzsinka kisasszony megnyomta a lábát az asztal alatt, amit a szolgabíró úr elértett.

– Tehát halljuk, hogy mit ettünk és ittunk meg négyen négy nap alatt?

– Itt az elenchus:

Elfogyott kávé 12 font,
nádméz 24 font és 31 lat,
626 zsemlye,
534 karafina bor,
154 font marhahús,
4 süldő sertvés,
107 pár apró baromfi, pulyka, lúd,
54 és fél pint tejszín,
174 és fél font hal,
24 1/2 font mandula,
18 1/3 rész font mazsolaszőlő,
422 tojás. Alkermes a tortáták rajzolásához 4 icce,
három mázsa mondliszt.

A táblabíró úr nem állhatta meg, hogy minden egyes tételnél növekedő kacajjal ne fejezze ki tetszését az adatok furcsasága felett! Amit felolvasnak, az nem négy táblabírónak, de négy gulo primigeniusnak is sok lett volna. Hanem hát ez Fruzsinka kisasszony bénéje: ez az ő javadalma; ebből fedezi a toalett-szükségleteit. Az úriszék feladata udvariasnak lenni a szépnem iránt. Fruzsinka kisasszony, a ratifikáció alatt, szemérmesen arca elé tartja két kezével az asztalkendőt, hogy szégyenkedő elpirulását eltakarja vele, s csak a szöveten keresztül vizsgálja az areopag tekintetét. A hajdú ott állt a háta mögött a készen tartott kalamárissal, hogy a perceptor és asszesszor aláírhassák a megértett költségvetést, mely ellen senkinek nincsen kifogása. Szerencsére a tinta, amellyel aláíratott, ki volt feledve a számlából, mert az is lett volna – egy akó. Hanem az asszesszor úr elcseppenté a névaláíráskor a toll nedvét, s erre szolgabíró úr azt mondá nevetve: „Ott az ötödik sertés!”, melyre az illető rubrum négyről ötre ex offo kiigazíttatott. Hitelesíti azt a szolgabíró úr „coram me mint legale testimonium” előtt.

A számla Fruzsinka kisasszonynak átadatik, s azzal mindenki kedves egészségére kívánja egymásnak az ebédet, s ha volna valakinek még valami észrevétele, azt a cigány rázendített kesergője mellett bízvást elfeledheti. Nem mulasztja el azonban az asszesszor úr, hogy tarsolyát, mely oldalán függ, az asztalra feltett cukkerpakkerájból meg ne tömje, s hatalmas kalpagját tele ne rakja naranccsal. Örülni fog ennek otthon az asszonyember!

Harmadik fejezet
(Mellnec summaia ez haarom zavacbann vagion kifeiezwe: „canis tota mater”.)

Este nem szokott szívesen látott vendég elutazni a háztul, amiben egyébiránt az utak mivolta is határoz, levén még akkor az az útcsinálási rendszer, hogy „lutum super luto imposuerant”. Sarat sárra rakának. Csak másnap keltek az urak útra, akkor sem igen korán, mert éjjel sokáig fennmaradának egy kis „halber zwelwe” mellett, melyben prefektus úr a diurnumokat mind az utolsó babkáig visszanyerte a vendégeitől.

Fruzsinka kisasszony is együtt kártyázott a férfiakkal reggelig. Nem volt benne szerencséje; de segített magán azzal, hogy tudott csalni. S miután ezt a szép hölgynél elnézik a férfiak, tehát nyert is valami tíz aranyat. – Laskóy asszesszor úr pedig vesztett ugyanennyit (tudniillik az egész úriszék salláriumát). Hanem azt a nyertes fél, a prefektus titokban visszaadta neki. – Ez úgy volt szokás, hogy a kártyán elnyert pénzt az asszesszor úrnak a legtöbbet nyerő visszaadja. Aki ezt elmulasztotta, annak még hetedízigleni rokonai is számíthattak az asszesszor úr bosszúállására. A tíz aranyat Fruzsinka kisasszony által csempésztette a házigazda a vendég úr markába.

– Aztán vigyázzon rá, bácsi – tréfált vele a kisasszony –, hogy az útban el ne vegye a „Gyöngyöm Miska”!

– Dejszen jól eldugom; ahol senki sem találja meg. Ide a kalpagom lelógó csákójába. Olyan ez, mint egy erszény, aztán senki se gondolná, hogy micsoda ravaszság van benne! A Gyöngyöm Miska pedig ezúttal Somogy vármegyében vagyon. Azt ugyan a „Lébekotty” kapitány hiába kergeti a dragonyossaival a mi vidékünkön.

– Nono. Én csak azt mondom, hogy vigyázzon a sárga csikóira!

Asszesszor úr nagyot kacagott. És meg újrakezdte. Azon kacagott, hogy milyen szép nevet talált ő ki a Lievenkopp dragonyos kapitány úr számára – aki szintén egyike volt Fruzsinka kisasszony udvarlóinak. „Lébekotty!” Ezen el lehet nevetni egy esztendeig.

Asszesszor úr a szolgabíró úr hintajával utazott a legközelebbi stációig, ahol útaik elválnak: nem azért, mintha az ő patriarkális „castrum doloris”-a számára is ki nem járna a forspont: utánadöcög az szépen; de a szolgabíró úr új hintója nem ráz olyan nagyon, s a saját négy tüzes paripája úgy röpíti azt tova, mint a sárkány. Ergo: a patvaristát meg az esküdtet összecsapták a táblabíró bricskájába, a két úr pedig a módi hintóba ült össze amicaliter conversálni.

– Capitalis egy persona ez a mi domicellánk, spectabilis uramöcsém – kezdé az asszesszor úr, amint a kapun kívül voltak.

– Nem mondom, hogy nem az.

– Sőt visum repertumot is exhibeálhatna felőle, spectabilis uramöcsém.

– Hát csak úgy, mint más.

– Nono. Minek ez a tergiversatio? Ha én nézek a domicella szemei közé, csak egészen mást látok én azokban, mint mikor uramöcsém veszi oculata alá. Csak nem kell denegálni, ami factum.

– No, hát igen, hát néztem rá! Mi az?

– Tudjuk! „Post visum risum, post risum venit ad usum.” Először néznek, azután nevetnek, azután megszokják. Talán nem elucubrál, hogy a sedria alatt miről trafikáltak ott a benyílóban!

– Én trafikáltám?

– Ipsissime. Tudok mindent. Az éjjel lefekvés előtt, mikor a szobámba mentem, hallottam valami vociferátiót a domicella szobájának az ajtaján keresztül, megálltam auscultálni, s constatáltam, hogy a prefektus erősen remonstrál bizonyos pronunciált tenor ellen, amivel Fruzsinka kisasszony uramöcsémmel correspondeál, amire a domicella eminenter replicázott azzal, hogy kettőjök között declaratiók történtek, s a dolog egészen serio.

– Oh, bizony! Ha én minden leányt elvennék, akinek már declaratiót tettem.

– Hahaha! Az éppen olyan nehezen exequálható volna, mintha Fruzsinka kisasszony mindazokhoz férjhez akarna menni, akik neki már declaratiót tettek. Nem mondom, hogy vice versa! Kár érte! Mert capitalis egy persona.

– Hiszen csak akadna már egy jó ember, aki férjhez venné!

– S uramöcsém nem vindicálja magának ezt a „jó ember” titulust?

– De nem ám. Mert arról bizonyos vagyok, hogyha nem én veszem el, hanem más, akkor igen hűséges lesz – hozzám; de hogyha én veszem el, nem más: akkor mindennap meg fog csalni.

– Akkor „kávé”, mint a barátnak az ancilla. De hát, spectabilis uramöcsém, ha ez a convictio praedominál nála, akkor nagy lapsus volt a verbalis contestatiókon kívül még reális indiciumokat is hagyni a domicella kezében, amik incidentaliter még legalis praetensiokra is argumentumul producáltathatnak.

– Miféle reális indiciumokat ért, urambátyám?

– Nono! Uramöcsém! Én nem hiába cooperáltam húsz esztendeig a criminalis praxisba; tudok ám a benevolisáláshoz! Hát mi is történt csak abban a kis benyílóban? Mit mond elsőrendű vádlott?

– Hát én collaudáltam az ablakbul az executiót.

– És a pausák alatt „informáltam a domicellát e verbum regens conjugatiójában: amo, amas, amat”.

– Posito, sed non concesso, hogy úgy volt…

– Amikor aztán a domicella így duplikázott: „Ha re vera valósággal szeret az úr, akkor a bona fides signumául adjon nekem egy tincset a hajábul.”

– Ugye?

– Ugye? Most mindjárt convincálva lesz a delikvens! Erre uramöcsém azt enunciálta, hogy a priori nincs ellene semmi animadversiója, csak egy ollót keres; s amíg uramöcsém az ollót kereste, azalatt a domicella az ablakba kihajolva, mint locumtenense, regestrálta az ictus baculorumokat. Tandem a hajtincs levágatott; uramöcsém tovább számlálta az ictusokat; s azalatt a legveszedelmesebb ictust követte el a legártatlanabb szerető szíven, mely uramöcsém ajándéka alatt dobog; elrejtvén azt Fruzsinka kisasszony a medaillonjába; de nihilominus mindenkinek eldicsekedvén a tropheumával. Még amikor elváltunk is, láttam, amint az ablakbul kihajolt, s a kebléből kivont medaillonocskát számtalanszor megcsókolgatá: „pars, pro toto”. Convincálva van-e az incriminatus?

– Nem vagyok, urambátyám! Nem írom alá a protocollumot. Illusión fordul meg az egész conclusio. Odáig áll a species facti, amint elindultam az ollót keresni, de itt következik a fatalis divagatio. Mikor már a tükör előtt álltam, s az olló a kezemben volt, odajön hozzám a kisasszony fekete pudlikutyája, a Pamina, s minthogy igen jó barátok vagyunk, nyájasan felteszi rám a két első lábát. Nekem akkor egy jó ideám támad. – Ennek a pudlinak a nyakán éppen olyan göndör tincsek vagynak, mint az én hajam. Hátha ez is megtenné? Dictum, factum. A kisasszony nem nézett oda, el volt foglalva az executióval; én hirtelen lecsikkentettem az ollóval a Pamina nyakárul egy kompetens volumenű tincset, s azt csúsztatám a kisasszony bársonypuha tenyerébe, azt rejté el ő a medaillonjába. De el ne mondja valakinek, urambátyám; mert ha megtudja a domicella, a legközelebbi traktánál mindnyájunkat megmérgez.

Laskóy Bálint úr nem szokta egyszerre rákezdeni a nevetést, mikor okot talál rá; elébb recapitulálja a dolgot:

– Ergo a Pamina szőre volt: ergo a Pamina szőrét tette a medaillonjába: – és azt csókolgatja annyi deliciával a domicella… Ez aztán canis tota mater! – Most azután, mint a vulkáneruptio, kitört egyszerre a joviális kacagás, oly hangerővel, hogy a négy ló mind megijedt tőle, s elkezdte a kocsit ragadni, kocsis és hajdú nem bírták megállítani őket egész az állomás előtti hídig. A kocsiban ülők majd kirepültek az üléseikből; de még az imminens veszedelem sem bírta elnémítani a táblabíró hahotáját; amíg csak a töltésnél, ahol elválnak az utak, le nem szállt a szolgabíró hintajábul, bevárandó a saját hátramaradt fogatát.

– De aztán el ne beszélje ezt valakinek, urambátyám – mondá a szolgabíró a búcsúvételkor.

– Mit gondol, uramöcsém? Sohasem volt a Laskóy de Lakosfalva familiában traditor, profuga, spion. – Hanem már arról nem tehetek, hogy valahányszor én már ezentúl egy fekete pudlit meglátok – bruhhahahihahujajajaja… megszakadok a nevetésben. Ugyan menjen már, ne nevettessen már tovább!

Szolgabíró úr odább is ment. Sietni kellett. Terminusa volt – még tegnap.

A hídnál, ahol az utak eltértek, nyugodalmasan bevárhatá a táblabíró úr az utána jövő bárkáját. Ott volt egy hosszú, keskeny töltés, ami egy sárvíz-rét csatornáját rekesztette el, azon kényelmesen végig lehetett sétálgatni a várakozás közben. Valami emberi alak nem látszott se messze, se közel. Csak egy lebotolt fűzfa állt a töltésoldalban; ami buckós fejével, az azon levő odúkkal és dudorodásokkal, meg a kuszált sajrúágak bozontjával nagyon hasonlított egy szájtátva, szemmeresztve hallgató kezdetleges emberhez. A táblabíró úr, amint e tréfás alakú tuskóval négyszemközt találta magát, nem állhatá meg, hogy legalább ezt az egyet be ne vonja a bizalmába. Odáig csak csendes buffogásban jelentkezék nála a letiltott jókedv, itt aztán kitört a bírói zár alól. Nekitámaszkodott a két tenyerével az odvas fűzfatörzsnek, s annak a fülébe röhögte el keble vigalmait.

– Hallott már ember ilyet? – A szép kisasszony keblében az arany medaillon. – Abban a fekete pudli szőre! – Hahaha! Ha megint összejövök vele. – Hahaha. – Mi lehet abban a medaillonban, húgomasszony? – Hahaha. – Szép gavallérnak a haja? – Hahaha. – Kitaláljam a nevét, hogy híják? – Hehő. – Hogy sohase találom ki? – Uf – buff! – Nem úgy kezdődik, hogy „Pam”. – Kukrupszkmpuhuhum! – A nevet és nevetést markával fojtá vissza a szájába a táblabíró úr. – Aztán letörülgetve a szemeiből a kacajkönnyeket, megfenyegeté nádpálcájával az ormótlan faembert, aki még akkor is bámult a vele közölt titkon.

És aztán valahányszor elsétált az odvas fűz mellett a táblabíró, mindig megújult nála a kitörő kacaj. – Pedig sokszor elsétálhatott: mert a töltés nem volt hosszú, s túl rajta morotvás rét volt; a kocsija pedig iszonyú időkig váratott magára. El nem tudta gondolni, hogy hová lehetett. Már a dél is elérkezett, a has korgott, s a bricska mégsem érkezett. De még ez a bosszúság sem rontá el a jókedvét.

Végre feltűnt a láthatáron a veszedelmes jármű; de nemcsak az, hogy olyan lassan döcögött, mintha ökrök vontatták volna; hanem még azon felül minden százlépésnyire megállt: pedig még itt jó volt az út. Vajon mi történhetett vele?

Negyedik fejezet
(Megtvdivc az reeghi ioo welaaghbann mill ercevlchevs magawiselettel dichecedeec vala egi iool newelth falvssi aarthatlansaagh, ees hogi woltaceepen mi oca wala az dombon aalloo embernec, hogy az ev newe legien „Gievngievm Misca”)

Hát azzal a kocsival az történt, hogy az útban elvesztette az egyik hátulsó kerekének az elősrófját: minélfogva a kerék kiesett. Akkor aztán elébb elkezdték keresni a srófot az út hosszában. Keresték egy óráig, akkor felhagytak vele. Bizonyosan beleesett valamelyik kátyúba, s az elnyelte. Akkor aztán megpróbáltak sróf nélkül utazni tovább, az pedig nehéz. Parasztszekérnél, ha elvész a kerékszeg, azt még csak lehet valahogy helyettesíteni, más szeggel, facövekkel; de az úri hintó csavarját nehéz kipótolni.

Minden szíjat, madzagot felkötöztek már a tengely végére, de azt a kerék puskája két perc alatt mind pozdorjává vágta: úgyhogy utoljára a két úrfi közül az egyiknek folyvást a kocsi mellett kellett bandukolni egymást fölváltva, hogy amint a kerék kezd a tengelyről leválni, azt helyretaszítsa.

Ami az esküdtnek különösen nem volt ínye szerint.

– Hol van az én principálisom? – kérdé az esküdt, amint körültekintett, s a szolgabíró hintaját nem látta sehol.

– A biz, öcsém, megunt rád várni, s itt hagyott faképnél. Azt mondta, hogy vagy sétálj utána gyalog a stációig, vagy gyere el hozzám, majd visszatérett fölvesz.

– De köszönöm a mulatságot! – szabódék az úrfi. – Elég volt idáig fognom a kocsi kerekét. Inkább gyalog megyek.

Azzal kikereste a maga kardját a kocsiülésből, felkötötte, s nekiindult gyalog a principálisát utolérni.

Ezzel aztán az az egész hivatal a táblabíró úr patvaristájának a nyakában maradt.

Tudniillik az a hivatal, hogy gyalog baktasson a hintó mellett, s mikor azt látja, hogy a kerék kezd tágítani, azt helyrelódítsa.

Maga a táblabíró úr felült a hintóba, amivel most már csak lépést lehetett döcögni, s az ő faluja felé kezdődött csak az igazi rossz út. Lesz este, mire bevergődnek.

– A „nap”-nál ebédelünk ma! – monda zavartalan kedéllyel; előkeresve a pincetokot meg az elemózsiás tarisznyát. Óvatos magyar e nélkül útra nem indul. Van sonka meg jó szentendrei rácürmös, amivel az ember vigasztalhatja magát.

Hanem amint kibontotta a holmit, arra a tapasztalatra jött, hogy az ifjú urak nagy elkeseredésükben szintén hozzáfolyamodtak már ehhez a neméhez a vigasztalódásnak. A sonkának is csak a fele volt meg a csonton, a pintesüveg is csak félig volt már.

– Audiát! – kiálta le a sárban taposó patvaristára. – Evett valaki ebből a sonkából!

– Melyik sonkából?

– Amelyik itt a kezemben van.

– Dehogy evett!

– Hát ebből a borból nem ivott valaki?

– Melyik borból?

– Aki itt az üvegben van.

– Dehogy ivott.

– Hát hogy hiányzik mégis annyi belőle?

– Hát bizonyosan abbul a sonkábul evett valaki, amelyik már nincs urambátyám kezében, meg abbul a borbul ivott, amelyik már nincs a palackban.

– Canis tota mater!

Ez sem hozta ki a táblabíró urat a jókedvéből; eszébe jutott a pudlikutya hajemléke: s ráért a nevetés. Még az üvegbe is visszanevette a bort, amíg húzott belőle.

A patvarista meg azt hitte, hogy az ő nyomorúságát neveti, aki a kerékhelyretevéssel vesződik. Egyszer aztán gondolt ki valamit. Vágott valahol az útfélen egypár jó hosszú fűzfavesszőt, abból gúzst csavarintott, azzal hozzákötözte a keréktalpat a sárhányóhoz: akkor aztán nem eshetett ki többet a kerék; de nem is fordulhatott többet; ezt meg a befogott turcsik nem szerették, bekötött kerékkel vontatni ezt a nagy kasornyát a ragadó sárban; ezzel még hosszabb lett az út.

De még az sem rontotta el a principális úr nevetési kedvét. Minden nyomon kialudt a pipája a ráérkezett nevethetnémség miatt.

– Üssön ki, audiát!

A patvarista nem győzött neki kicsiholni.

Csak legalább elmondhatná valakinek, hogy min nevet! Hisz ez valóságos tortúra, folyvást nevetni, és nem mondhatni meg a szomszédjának, hogy miből támad a jókedve.

Legalább nem unta magát, amíg a négy csiga mászott a bekötött kerekű őshintóval a latyakban.

Egy magaska dombon az út mellett áll egy lovas, alatta erős, csontos paripa, mely fejét a földre lehajtva szimatol, mint a kopó, s szemeivel vigyázva tekintget, s füleivel előre-hátra hallgatózik, s amellett olyan csendesen tartja magát, hogy még a legyekre sem csapkod a farkával, amik a vékonyát csípik. A lovag szintoly csendesen ül a nyeregben; barna képű, sasszemű, kondor fekete hajú legény, kacskaringósra kipödört bajusszal. Parasztöltözetet visel, de cifrát, szűre virágokkal televarrva; ingujja széles csipkehímzés, patyolatgatyájának a rojtja arany; süvege mellett árvalányhaj meg csinált virág; szironyos tüszőjébe egy pár ezüstveretes török pisztoly van dugva, a nyereg kápájáról duplapuska lóg alá; a jobb kezében fokost tart. Egy nyárfabokor takarva tartá eddig a lovast, hogy a kocsiból nem vehették észre, csak mikor rájuk köszöntött:

– Hát azt a Judás-apostollal-összecimborázott aprópénzhamisító-Poncius-Pilátusát-a jeruzsálemi-Golgota-hegyén-Krisztuskáromlólator képpen-keresztrefeszített-paraszt-öregapádnak! Nem állsz meg mingyár?

Dehogynem állt meg a kocsis; még le is ugrott a bakról ijedtében, s bebújt a kocsi alá, onnan nyöszörögte:

– Jaj, tekintetes uram! A Gyöngyöm Miska.

A lovas legény odafincoltatta lovát a hintó oldalához; a paripa csak úgy hányta-vetette a cifra sallangot a fejével nagy büszkén.

– Most nevessen már, urambátyám! – dörmögé a patvarista.

Nevetett is.

– Mi az ördög? Hisz ez a mi Karcsatáji Miskánk!

A zsivány is elnevette aztán magát.

– Hát csak rám ismert mégis, urambátyám? Én vagyok a híres Gyöngyöm Miska.

– Hát hogy lett tebelőled Gyöngyöm Miska?

– Tán nem emlékezik rá? Hisz urambátyám tett meg azzá. Nem emlékezik már rá, mikor tavaly a generális gyűlésen hozzáfogtam egy orációhoz, urambátyám a közepén belekiáltott: „Jaj, gyöngyöm Miska, hat ökör vagy te ahhoz!”; tudja, hogy nem mondhattam tovább a közkacagástul. Azóta rajtam száradt a „Gyöngyöm Miska” név. Akármihez kezdtem, mindenütt azzal fogadtak, hogy „Jaj, gyöngyöm Miska!” No, hát mondék: legyek Gyöngyöm Miska! Majd produkálok én nektek olyan tudományt, amiben nem tesz túl rajtam senki! – Ugye, hogy emlegetnek?

– No, de engemet csak nem akarsz kirabolni? Nem veszed el a lovaimat?

– Dehogy! Nem rablok én ki senkit; csak elveszem, amit szívesen adnak, s elhajtom, amire a gazdája nem ügyel; az ilyen négy rossz dikhencet meg, amilyenen urambátyám jár, ha utánam dobálják, se szedem fel. Válogatós vagyok. – Aztán hát ne prézsmitáljunk sokat. Nem kérem én azt, ami nincs. Tudom, hogy urambátyámnak is sietős az útja. Csak azt a tíz sárga csikót adja ide, aztán mehet Isten hírével.

Táblabíró úr nem akarta az allegóriát elérteni.

– Micsoda sárga csikót?

– No, azt a tíz körmöci máriás aranyat, amit a szentendrei úriszéken szoktak salláriumba osztogatni.

– Jaj, Miska öcsém, igaz, hogy megkaptam én azt; de egy kis parázs halber zwelwén az éjjel mind visszanyerte azt tőlem a prefektus: írmagnak se maradt belőle.

Ezt a patvarista is sietett megerősíteni.

– Istenuccse, igaz! Ott szurkoltam az urambátyám háta mögött egész éjjel; mindig hetest kaptunk, mikor ötös kellett volna.

A betyár arisztokratikus megvetéssel nézett végig a fiatalemberen.

– Te meg, öcsém, tanulj mórest! S mikor azt látod, hogy „urak” beszélnek egymással, ne kottyanj bele! Várd meg, míg kérdeznek; akkor is zsinórra tedd a kezedet, s csak annyit mondj, hogy „Igenis, nem tudok semmit: engedelmet kérek, hogy élek!” – Urambátyám meg mért nem tartja jobb regulában a fiatalságot? Mit tudja még az ilyen gyerek a juridicus praxist. Hogy ami pénzt a tiszttartó elnyer a táblabírótul, azt vissza szokás suttyomban adni.

Táblabíró úr ezen is igen jóízűt nevetett.

– Pletykabeszéd! Biz énnekem nem adogatják vissza a pénzt, amit elnyernek tőlem. Itt van, öcsém, keresd össze a zsebeimet, tapogass össze, csak meg ne csiklandj, s ha találsz nálam egyebet egy kajla máriásnál, legyen mind a tied. Itt a tarsolyom is. Nézd, nincs benne egyéb, mind cukedli. Ez nem neked való; kipotyog tőle a fogad. A csizmámat is lehúzhatod, abban se találsz pénzt. Cantat vacuus coram latrone viator!

A rabló megpörgette az ujjai között a fokosát, s aztán a rézbalta fokával nagy kényesen odakoppintott a táblabíró úr feje búbjára, ahol a begyűrt bársonycsákó volt:

– Hát itt mi csörög, la?

A táblabíró úr szájából egyszerre kiszakadt a nevetés. Kövér arca négyszegletűre szaladt a bámulattól.

– Hát ez már micsoda? Canis tota mater! Ki árulta ezt el? Hisz én nem mondtam azt senkinek. – Csak éppen egy embernek.

De Gyöngyöm Miska nem várta azt, hogy vége legyen a töprengéseinek, hanem a szemfényvesztő gyorsaságával előrántotta a somogyi bicskáját a piros csizma szára mellől, s egyet hasítva vele a táblabíró úr bársony csákóleffentyűjén, egy perc alatt markába önté az eldugott aranyakat: egy térdnyomására a paripa megfordult, s aztán egy szökéssel túltermett az árkon gazdájával együtt. Gyöngyöm Miska csak onnan kiáltotta vissza a szolgabírói köszöntőt:

– Ajánlom hivatalbeli szolgálatomat az úrnak! – s azzal elvágtatott az árva nyárfás bozótban.

– Canis tota mater, ez nem jól van! – dohogá a kirabolt táblabíró, akinek azzal a kalpagleffentyűjén ejtett hasítással mintha a jókedve tömlőjét hasították volna ki, úgy elszállt rajta. – Ez nem jól van, ez sehogy sincsen jól; az embernek megáll az esze. S most már, ha Fruzsinka kisasszonyra gondolt, nem az egy csipet humorisztikus kutyaszőr jutott az eszébe, hanem egy egész nagy anyányi mérges harapós kutya: „canis tota mater”!

A Gyöngyöm Miska pedig nekieresztve karikás ostorát, nagyokat pattantott, úgy vágtatott végig az avaron.

Estefelé volt már; az őszi nap hosszú árnyékokat vetett végig a sík mezőn. Egy kerek erdő szélében pásztortűz égett. Az előtt ült a földön egy fiatal amazon, fejét két tenyerébe hajtva, mellette két agara hevert; a paripája oda volt kötve egy nyírfához. Az ostordurranásokra felugrott a helyéből, még egy nyaláb tar gallyt vetett a tűzre, felpattant a lovára, s leoldva nyakából a karikás ostorát, ő is visszafelelt a kérdező kongatásra. Az árva kökörcsines mezőn összetalálkoztak. Ott a nyeregből egymáshoz hajolva megölelték, megcsókolták egymást, s azzal aztán az egyik napkeletnek, s másik napnyugatnak elvágtatott.

Alig távoztak el az urak a kastélyból, midőn egy staféta érkezett a városba az óbudai út felől. A staféta pedig olyan nevezetes tünemény, akinek a csodájára minden ember kiszalad a háza kapujába. Van neki veres frakkja, szarvasbőr nadrágja, térden fölül érő csizmával, a fején pofoncsapott karimájú kalap, egy fehér meg egy veres strucctollal; annak minden postamester tartozik rögtön váltott lovat adni, s mikor az belefúj a trombitájába, hát annak minden paraszt tartozik az útból kitérni, akárhány ökröd- vagy lovadmagával legyen is. Ismerik is már a trombitája nótáját: úgy hangzik az, hogy „Elmaradt az úr a lórul!”, s mikor végigvágtat az utcán, minden gyerek utánatrombitálja tülökké alakított markán keresztül, hogy „Elmaradt az úr a lórul!”, s asszonyok, férfiak törik rajta a fejüket, vajon mit hozhatott.

Mert nem lehet az bolondság, mikor egyetlenegy levélnek a kedvéért lóra ültetnek egy ilyen egész veres frakkos embert, s azt addig ületik egyik lórul a másikra éjjel-nappal, míg csak oda nem érkezik, ahova a levél küldve van. Így csak nagy urak levelezhetnek egymással, meg katonák.

Ez is az „újabb” kor intézményei közé tartozik. Azelőtt voltak minden városban jó gyalogoló emberek, akik ezt a hivatalt végezték: többnyire cigányok. Ha nevezetesebb levele volt az embernek, várt vele, míg alkalmatosság jön: a vásárosokra legjobban rá lehetett azt bízni. De a „fölséges német” minden városba postamestereket rendelt, s most már kocsin, lovon küldeti a leveleket, és portót fizettet érte. Postamesternek még akadt magyar ember elég; mert lóval kellett foglalkozni, s a birtokos úr jót is tudott állni a pénzes levelekért; de már kihordót nem lehetett kapni az országban: még németet sem. Mert olyan emberre nem lehetett a drága leveleket bízni, aki kauciót nem tud letenni; akinek pedig annyi pénze van, hogy leteheti a kauciót, az inkább szőlőt vesz rajta, s abban kapál, mint hogy vízben, sárban járja a várost végtől végig, s fejében tartsa, hogy ezért a levélért jár egy peták, ezért két gresli, ezért három poltura!, s aztán még arra is vigyázzon, hogy a beszedett pénzt valahol be ne igya. Az idegen institutióhoz helvétákat kellett behozni, többnyire franciák voltak, akik minden embert mossziőnek tituláztak, s megtanították rá az egész világot, hogy az „Adjon Isten jó napot” azt teszi franciául, hogy „Trezömbl szervitőr!”

Trezömbl szervitőr, mamsell Öfrüzin! Vla egy estafett! An Iro okwolgeboren Fraülin Öfrüzin de Zabváry. Porto nix becal. Kapsz nekem három máriás; mert szaladsz nagyon. Recepisse retur! Van benned ezer forint.

A mossziő minden embert és tárgyat tegezett, saját magát is, s a kézbesített levelet azzal szokta ajánlani, hogy: van benne ezer forint. Így könnyebb szerrel megfizették érte a portót.

A Fruzsinka kisasszony stafétájában semmiképpen nem volt ezer forint; mert azt Lievenkopp Henrik dragonyos kapitány írta, s hogy a dragonyos tisztek leveleiben miért nincsen ezer forint, arról nem szükség hosszasan disserálni.

A levél az akkori időkben divatozó francia-német stílussal, mitológiai frázisokkal, kaszárnyai míveltséggel és ragyogó tintával volt írva. Mivelhogy a tintába cukrot szoktak keverni, hogy a papiros át ne igya a betűket: különben kívülről is el lehetett volna olvasni a levelet.

Fruzsinka kisasszony kifizette a postást, meghagyta neki, hogy egypárszor a nap folytán nézzen fel a kastélyba a stafétának adandó válasz átvétele végett. (Ez is a kihordó dolga volt: a választ megsürgetni a hozott levélre.)

Azután felvágta a pecsétet s olvasta, ami következik:

„Adorált Madonnám!

Mercur szárnyas lábain egy extremement agreable messaget adressálok Ihro Hochwohlgeborenhez. Mars isten úgy capricirozta magát, hogy a Cacust attakirozó Heracles herosi facinussait eggyel még cumulálja. A detestable latro, a Gyöngyöm Miska, miután az örkényi pusztán cernirozó phalanxunk közül par force échappirozott, a Duna felé deployirozva, a ráckevei szigetbe bride abattu átsaltomortalirozott, protegálva Neptun és a tolvajok istene, Hermes által. Azalatt minekünk, Bellona fiainak, ott kellett rostokolnunk a parton, – wie die Ochsen am Berge, míg kompot hoztak, s utána traversirozhattunk. De a miserable couyon azzal chicanirozott bennünket, hogy a Duna másik ágán átúsztatott a túlsó partra. Erre a bennünket convoitirozó Pest megyei pandúrok doucement declarálták, hogy oda nem poursvivirozhatják, mert ez már Fehér vármegye. És így nekünk retournirozni kellett Pestre, amíg Pest vármegye inhibeálja Fehér vármegyének a velünk való strategiai cooperatio szükségét. A Fama szerint azonban a félelmes rabló már Fehérből is átvoltigirozott megint Pest megyébe, s ott grassiroz a vörösvári erdőkben. Annálfogva én új marschordret kaptam a Generalcommandottul, hogy eskadronommal debouchirozzak Vörösvár felé. Holnap, Aurora első sugarainál lesz a departirozás, mely engemet a Horák szárnyain az én aimable Calypsom magicus circulusába, a szép vörösvári Tempe völgyébe ameniroz.

Azonban egy kis fatalis incidens inquietálja deliberatiómat, amit a kisasszony előtt sincerment detegálok. A múlt héten a Petray Judlium úrral (aki egy charmant enfant) cavalierment amusiroztuk magunkat Fortuna festett lapjai mellett, mely alkalommal a keréken táncoló istenasszony irántam extremement disgracieuse producálta magát, úgyhogy én húsz arannyal a Judlium úrnak obligoban maradtam; in cambio hagyva nála a tiszti parolámat, hogy dito summát dato holnapi napig neki recompensálom. Item insistál a szavam beváltására; mert holnap nála is cassavisitatio van indicálva, s a többek között az a húsz arany is manquiroz a statusquohoz. Én pedig, miután gazdag tanteomtul az apanageom, az inqualificable utak rosszasága miatt, a dato nem arrivirozott, egészen impossiblenak találom a praetensio complanálását. A Rothesel zsidóra sem calculálhatok; mert a zsidóknak most éppen malapropos új esztendő napjuk vagyon, amikor semmiféle financoperatumot nem entriroznak. És így nem marad számomra egyéb chance, mint vagy egy pisztolylövéssel magamat a világnak recommandálva, Charon csónakjába expediálni; vagy – ami ennél sokkal nehezebb – az én annyiszor suppeditáló geniusom, Egeria nymphám tündéri protectiójára apellálnom, humblement apprecálván, ha még egyszer, és utoljára intermediálna illustre cousinjánál egy a soudit summával aequivalens empruenteot számomra, melyet én, a praecedensekkel együtt, mihelyt gazdag tanteomtul az apanageom arrivirozni fog, a legprofondabb reveranceal recompensálni cavalierement impleálandó devoiromnak declarálok.

Acceptálja leghumbleabb complimentjaimat a kisasszony

Henrik von und zu Lievenkopp.”

Fruzsinka kisasszony, amint a levelet megérté, azonnal sietett a nagybátyjához, a prefektus úrhoz.

– Hallod-e, Hanzi, nem adhatnál nekem arra az approbált konyhakontóra tíz arany anticipandót? (A másik tíz ott volt a múlt éjjeli nyereségből.)

– Hohó, galambom! – szólt, agárvonításhoz hasonló hangon, Zabváry úr – hol van az már? Nincs már arra mit anticipálni; intabulázva van az már a bécsi masamód expensnótáival terque quaterque. De hát mire kell neked most olyan nagy sebbel-lobbal tíz arany? Talán bizony megint a dragonyos kapitány érzi magát momentán pénzkalamitásban? Ez nála, úgy látszik, krónikus nyavalya kezd lenni. Majd si friget, majd ha fagy. Stante pede kell neki, ugye? Különben főbe lövi magát. Faxit Deus! Csak már megtenné egyszer. Minek nekem az ilyen dragonyos kapitány? Az sohasem házasodik, csak a becsületes kérőket ijeszti el a háztól. Veszett volna Sziléziában! S ha még megházasodnék is, nekem kellene őtet is tartanom. Hogy van neki egy öreg tantéja. Azt se hiszem. De ha van, utoljára bizonyosan még majd azt is nekem kell tartanom. Csak írj vissza neki szépen: „Centurio” = „kapitány”; „pecunia” = „pénz”; „non est” = „nincs”. „Si vales, valeas” = „Ha nincs píz, igyál víz!”

– Jól van, ha te nem adsz, majd kérek mástul – mondá nagy dér-durral Fruzsinka kisasszony, s bevágta az ajtót maga után.

Zabváry úr nem bánta biz azt.

Hozzá volt szokva, hogy Fruzsinka innen-amonnan kasznártul, számadó juhásztul, birkástul felszedegesse a kölcsönöket, amiket azok sohasem is mertek a prefektustól megkérni, hanem valószínűleg elszámították imide-amoda – ahogy műnyelven szoktuk mondani: „Csináltak a kis nullábul nagy nullát.” (Szép tudomány ez, aki érti.)

Fruzsinka kisasszony azonban ezúttal békében hagyta mindezen gyanúba vett urakat; hanem felnyergeltette a paripáját, s a karikás ostort a nyakába vetve, a két kedvenc agarával együtt kiment az irtványosba vadászni.

Azonban úgy látszott, mintha nem sok gondja volna a nyulakra, hanem inkább a sűrű erdőt iparkodnék elérni; ahol a patak mentében hegynek fölfelé haladva, miután az uradalmi kanászra rátalált, aki ott makkoltatott az erdőben, s azzal nehány szót váltott, annak az utasítása nyomán nekivágott egy fiatal csalitnak, s amint azon keresztültörtetett, kijutott egy szép kerek tisztásra, aminek a szélében parázstűz körül heverészett leterített cifra szűrén hat fegyveres legény, akik közül a legcifrább öltözetű, amint a kisasszonyt meglátta, felugrott fektéből, s odasietett eléje, összetalálkozván, összecsapta a sarkantyúit gavallérosan, s kétfelé sodorintva a bajuszát, miután leemelte a kisasszonyt a lórul, úgy megcsókolgatá annak a két orcáját, ahogy csak illett; a két agár is úgy látszott, hogy jól ismerte az urat, mert az meg őtet csókolgatta össze jobbrul-balrul. Akkor aztán ketten egymás vállát átölelve, s a Gyöngyöm Miska cifra szűrével közösen betakarva alá s fel sétálgatának a szép kakukkfüves pázsiton, halkan beszélgetve, aminek a vége az lett, hogy a délceg lovag maga is lóra kapott, s egypár szót dörmögve a társaihoz, fegyvereit magához vette, s a kisasszony társaságában elcsörtetett a csalitos berek közé.

Hogy azután mi történt, azt már láttuk.

Fruzsinka kisasszonynak, mikor hazatért, kezében volt a tíz aranyja; azt a másik tízhez téve, szépen bepecsételé egy levélbe, azt átadta a reá váró postásnak, s a veres frakkos staféta, még mielőtt bealkonyodott volna, már vágtatott vissza Óbuda felé, s fújta a trombitáján, hogy „Elmaradt az úr a lórul!”

És így Fruzsinka kisasszony egy füst alatt három jótettet vitt végbe. Először az egyik imádóját, a Gyöngyöm Miskát figyelmezteté, hogy mely oldalról fenyegeti drága életét a veszedelem; ugyanakkor azzal megszerezteté azt a tíz aranyat, amelyikre a másik imádójának, a kapitánynak van szüksége, hogy a paroláját beválthassa, és magát a főbelövéstől megkímélje; harmadszor pedig a harmadik imádóján, a szolgabírón segített azáltal, hogy a holnapi computusnál be tudjon számolni a bekasszált árvapénzekkel és dicával.

Az a tíz arany különben is olyan megbabonázott pénz volt, aminek az volt a hivatása, hogy egy huszonnégy óra alatt hét kézen keresztül hétszer legyen elcsalva, ellopva, visszacsalva, visszalopva, s csak akkor találjon nyugodalmat.

Hogy pedig Fruzsinka kisasszony mind a három imádója iránt egyforma jó indulattal viseltetett, s mind a hárommal jót tett, arról meg kezünk írását adhatjuk.

Ötödik fejezet
(Leiratic egi magistratvs, mell mindenecbenn az zegeen neepnec az ev iavaat vgi tecinti wala, minth az magaeet, zoo leezen contribvitocrvl ees eigebb Isten chapaasairvl, weegezetre penigh az kiss laadaarvl, megh az nagi laadaarvl, az micbenn nem tudatic hogi mi wagion?)

A szentendrei meg a hozzá tartozó izbégi szőlőhegyekben javában folyt a szüret. Üstökösjárta esztendő volt, kitűnő jó bor ígérkezett, minden promontorium (így nevezi a törvény a szőlőhegyeket) tele volt danoló szedőkkel.

Valamennyi szőlőhegyről azonban csak egy úton szabad a leszűrt mustot lajtokban lehozni, a többi mellékutak el vannak zárva puskás és dárdás hajdúk által, akik még csak egy hátikosaras asszonyt sem eresztenek ott keresztül. Mivelhogy mindaz, ami a szőlőhegyen termett, elébb dézsma alá vétetik.

A szabad út kijáratánál van felállítva négy gunyhó, mindenik előtt egy nagy kád. Az első gunyhó a váci püspöké. Amint a musttal telt lajtot hozza a szekér, azt ott megállítják, s abból a püspöki sáfár kiméri a maga kilencedét. Akkor továbbmegy a szekér a második gunyhóhoz. Ott a városi kamarás kiveszi a mustból az uradalom jussát, a tizedet.

Azután kerül a szekér a két átelleni kunyhó közé, amik úgy őrzik a szoros utat, mint a Dardanellák tornyai a Fekete-tenger szorosát. Ott, ha a megszólításra a gazda magyarul vagy németül felel, akkor a plébános sekrestyése veszi ki a hordóbul a papot illető tizenhatodot, ha pedig rácul szólal meg, akkor a pópa sekrestyése teszi meg neki ezt a barátságot.

Akkor aztán odább mehet.

Mehetne bizony, ha még egy ötödik gunyhó is nem volna az útjában, s ott megint két hajdú meg nem fogná a lova zabláját, s egy esküdt ember jobbrul, a másik balrul bele nem kapaszkodnék a gallérjába, s azt nem kérdené tőle, hogy „Hát a porciós könyv mit vétett?”

(Mivelhogy a szegény paraszt azt a szót, hogy „proporció”, oda rövidítette, hogy „porció”.)

Ez a legpraktikusabb módja az adóbehajtásnak. Mint mikor a birkákat esztrengára fogják, s egyenkint megfejik. Addig haza nem viheti a paraszt a leszüretelt borát, míg a porcióját az utolsó dénárig le nem fizeti.

Aki teheti, már készen is tartja magát a harács lefizetésére; csak oldja a tüszőt, s számlálja elő rézgarasokban a hátralevő tartozást, amit a könyve kimutat. Mind rézpénzzel fizetnek. Isten ellen való vétek volna adóba ezüstpénzt adni. Hadd menjen vissza a bécsi garas meg a dénár (vulgo babka) oda, ahol csinálták; a tallért, akinek van, jól eltegye. A „forint” az csak ideális pénz, aminőt sohasem vertek, hanem van egy félezüst, félréz monéta: a gresli, amiből öt tesz egy forintot. Tehát az ötödik gunyhónak az asztalán termetes zsákok telnek meg rézpénzzel, amit a szüretelőkből préseltek ki bírák uraimék. Úgy kell nekik! Ha ők nem sajnálták a drága szép szőlőgerezdeket sarkaikkal összetaposni, prés alatt kisajtolni, megérdemlik, hogy velük is hasonlót tegyenek a magistratualis szüretelők.

Vagynak azonban számosan, akik nem látták el magukat elegendő aprópénzzel, s nem tudnak stante pede fizetni. Azokkal megfizettetik a hátralékot in natura. Arra valók azok a nagy kádak ott az útfelen. Borban is elfogadtatik a fizetés.

Az ekként; összegyűjtött bort pedig rögtön hordókba tölteti, s készen álló tót szekerekkel leszállíttatja a Dunára a „veres zsidó”; ott hajóra rakatja, felviszi Bécsbe, eladja a „Veres ökör”-korcsmárosnak, akihez szoktak szállni mind a magyarországi urak meg a deputatusok. A veres zsidó általjában fizet az új borért rénes forintot.

Mármost azután, ha egy megszorított gazdának a tüszője fenekéről elfogyott az aprópénz – akkor ott volna a veres zsidó, aki szívesen megsegítené azzal, hogy az ő borának akójáért is megadná a két forintot. De nem úgy van ám ez egy jól rendezett községben elintézve. Bort idegennek eladni csak a városnak van privilégiuma, a pógár maga csak a városnak adhatja el a borát. Azt pedig, hogy mi legyen az új bornak az ára, a „hatvan személyek” limitálják meg. Az idénre egy forintban van az megállapítva.

A gazda tehát kitölti a porcióban ott fogott borát a nagy kádba egy forintért akóját, s a veres zsidó ugyanonnan kiméri azt két forintért. Ilyenformán megesik egy jámbor szőlősgazdán, hogy amilyen üresen hozta ki a lajtját a szüretelésre, éppen olyan üresen viszi vissza szüretelés után. Pedig jó termése is volt.

A parasztnak az nem tetszik.

– De már ez mégiscsak istentelenség! Hogy egész esztendőn át én kapálom a szőlőt, s szüret után még csak annyit se látok belőle, hogy bíró uram, nótárus uram egészségére egyet ihassam a magam borábul.

No, hiszen megkapja a magáét ezért a vakmerőségért.

Megfelel neki nótárius uram ex tripode.

Kracskó Mátyás nótárius vézna, szikár ember; savószínű, gyér bajuszának a szálait meg lehetne számlálni, s a két orcája majd beszakad a soványságtul. Hanem azért van olyan hangja, mint a pereces trombitájának: azt meghallhatja a paraszt. Bíró uram, a kövér termetű, piros orrú Bikács János uram meg a maga rekedt borízű hangjával csak kontrázni szokott a nótáriusnak, mint a bőgő a klarinétnak, mikor a paraszttal veszekedik.

– Hát tehetek én róla, hogy annyi restancia van a kee porciós könyvében?

– De hát mért van az a sok numerus ebben a porciós könyvben? – Dohog vissza a paraszt. – Hiszen nem kellene nekünk olyan sokat fizetnünk. Beszélte azt nekem egyszer „valaki”, aki érti a törvényt, hogy egy sessio után nem kell többet fizetni törvény szerint hat kurtaforintnál; mért fizet hát a szegény gazda mégis hatvan kemény forintokat?

– „Valaki”-e? No, iszen hozza kee ide nekem azt a „valaki”-t, majd megtanítom a Corpus Jurisra, hogy arrul koldul! Igen bizony, jámbor paraszt, az a hat forint, az csak a „dica”; de hol van azután még a „subsidium”; a „datia”; az „accisa” meg a „trigesima”? Ami mind itt van a törvényben. Akarja kee, hogy kiverjem a szemét csupa „articulusokkal”? Azután jönnek még a „contributiók”; ahogy azokat a diaetán elhatározták; contributio a „lóvásárlásra”; contributio a „végvárakra”; contributio a „török által elhurcolt foglyok kiváltására”? Kilenc forint contributio csak a „katonatartásra”; hát az „annonarium” egy nagyszombati mérő búza vagy annak az ára a „szent korona őrzésére”; második a „határőrzésre”; harmadik a „római szent birodalom megőrzésére”; a negyedik „a törökök ellen operáló dunai flotta felépítésére”; azután öt denár minden napszám forint meg cselédbér után; no, meg a „bellica cassa”; aztán meg a „domestica cassa”! Verjek még többet a kee fejéhez? Hátha még a „sexagesima” is hozzájön, amiről már törvény van, hogy akinek hat forintnál többet érő ingóbingója van, annak egy hatvanadrész valorát lefizesse a regnicolaris palota építésére. Megálljon kee csak, majd mindjárt megbecsülöm a kee szekerét, lovát, mennyit ér? Aztán a sexagesimát is lefizetheti kee!

A jámbor paraszt úgy megijedt, hogy közé vagdalt a lovainak, s áldotta Szent Orbánt, amért a szőlőhegyrül üres hordóval szerencsésen hazasegíté.

S ez így ment szép gyönyörűséggel késő estig. Akkor becsukták a szőlőhegyi utak kapuit, s az igazi szüretelők hazatérének; de nem pihenni, hanem hivatalos kötelességüket tovább folytatni, a tanácsházhoz.

Együtt voltak a bíró, a nótárius, a kisbírák meg az esküdtek. A nótárius volt egy személyben perceptor és controllor is, amiből elgondolható, hogy igen okos embernek kellett neki lenni.

A vörös zsidó is hivatalos volt a tanácsházban, abbul a célbul, hogy a tömérdek sok beszedett pénzt beváltsa.

Mert igaz ugyan, hogy már azokban az időkben rendes pénznem gyanánt Mária Terézia tallérjai, húszasai, tízesei és ötösei voltak bevéve országszerte; de azok csak ünnepnap kerültek az asztalra; a közforgalomban még ott kóválygott a múlt századból hátramaradt máriás, poltura, peták, bécsi garas, fillér, gresli és babka, sőt a rézpénz közé még egy-egy „libertás” is vegyült, s azzal fizettek összevissza számítva, a sehol nem létező kurtaforintban és vonásforintban. Kurtaforint volt, ha két denárt lehúztak belőle; vonásforint volt, ha két denárt hozzáadtak. Az ilyen pénznek aztán zsák kellett. Egy zsák rézpénzzel, megavult monétával pedig fizetni nem lehetett; azt eltenni is bajos volt; azért a zsidónak kellett azt átvenni és becsületes pénzt adni helyette. Ő aztán felvitte azt Bécsbe, s ott lerázta a nyakáról.

A rézpénzt csak amúgy mázsára téve számolták át neki; hanem azt a mindenféle „kongót”, ami nem szégyenlette magát ezüstnek kiadni, úgy kellett darabonkint megválogatni, mert azok között irtóztató sok volt a hamis.

Amíg Ábrahám a két kisbíró meg két esküdt pógár jelenlétében ezt a foglalatosságot végezte a benyílóban, azalatt a tanácsterem hosszú asztalát végigülték kétfelül a „hatvan személyek” öregei; a fiatalabb tagok a fal melletti lócákon foglaltak helyet, s nótárus uram előhozá a protocollumot, amiben a magisztrátus ez évi működésének summázata volt foglalva.

Mind a protocollum, mind a számadások rác nyelven és cirill betűkkel voltak írva. A magyarok meg a svábok abból nem értettek semmit. Annál könnyebb volt nekik benne megnyugodni.

Egyszer azonban egy fiatal magyar legény nekidurálja magát, feláll a lócáról, s megszólal, mondván:

– De már megkövetem az érdemes tanácsot, ha szabad volna nekem is szót emelnem.

Mire nagy zúgás támadt a vének közt.

– Ki fia csikaja ez a kotnyeles otténg? – mordul fel bíró uram.

– A Bacsó Marci! – dörmögi a nótárus. – Az idén halt meg az apja, aztán ő következett a hatvanszemélységre a helyébe; először van a tanácsban. Az a baja, hogy iskolába is járt. – No, hát mi kell, Marci öcsém? Beszélj!

– Hát csak azt szeretném megtudni, nagy alázattal, hogy voltaképpen minélfogva kívánatos minékünk ezt a protocollumot rác nyelven meghallgatni, amit se magyarok, se svábok nem értünk?

– Hát, Marci öcsém, tudod, az urak azért vezetik a maguk protocollumait diák nyelven, hogy azt a parasztok meg ne értsék; mi pedig azért írjuk a magunk protocollumait rác nyelven, hogy az urak meg ne értsék.

Mely elmés felelet általános helyeslő morgással találkozott.

– Az ám! – pattogott vissza a legény. – De akkor mi magunk pógárok sem értünk belőle semmit, s azt írhatja bele nótárus uram, ami tetszik.

Erre a goromba szóra aztán mind ellene röffentek: „Nem szégyenled magad? Ilyen gyalázatot elkövetni a tanácsházban!” Kicsinyben múlt, hogy ki nem dobták őkemét.

– Ezt a fickót – dörmögé bíró uram a nótárusnak –, mihelyt katonafogdosás lesz, jó lesz a verbungosok körmére keríteni.

– Lesz rá gondom.

A beszámolás aztán folyt a maga rendén tovább, egy olyan nyelven, amit a gyülekezet kétharmada nem értett meg.

Ezalatt a benyílóban elkészültek a pénzleszámlálással, s Ábrahám előjött a nagy fekete táblával, amire fel voltak krétázva az egyes tételek. Ennyi az átvett rézpénz, ennyi a bor ára, ennyit tesz ki a régi ezüst váltópénz, ennyi pedig a kiválogatott hamis pénz, ami itt hagyatik.

– Nem venné meg kee már azt a hamis pénzt is, Ábrahám szomszéd? – mondá bíró uram.

– Nem biz én, hallja kee bíró uram, mert ha én adom ki a hamis pénzt, engem megfognak, becsuknak érte, kentek pedig beteszik szépen a „kis cassába”, ezzel fizetik a napszámosokat, hajdúkat, cselédséget, csőszöket; azok ezt kiadják itthon a piacon, a mészárszéken, a kocsmában, a publikum meg újra behordja szépen dicába, porcióba, s így szépen megfordul a hamis pénz egyszer minden esztendőben, a maga útján, mint a nap a föld körül. Nem vész az el.

– Nem a, hogy nem vész el, de még inkább szaporodik – mondá bíró uram. – Minden esztendőben, mikor kend megszeleli a garmadánkat, egy-egy ezer forinttal több a rostaalja. Hát már ez hogy lehet, mikor ide idegen vásáros nem jöhet?

– Már hiszen, ha olyan bizonyos nem volna, mint a nap az égen, hogy egy ilyen derék városban, ahol olyan szép nagy templomok vannak, csupa merő istenfélő becsületes emberek laknak, azt kellene hinni az embernek, hogy idebenn a városban van valami hamis pénzverő műhely; de mivelhogy ezt feltenni Isten ellen való vétek volna, annálfogva azt hiszem, hogy ez a hamis pénz – úgy fiadzik.

Nagyon jót nevettek a zsidónak ezen az észrevételén.

Ábrahám azután megmondta, hogy az átvett kongó pénzért mennyit szándékozik adni aranyban. Megegyeztek nagy hercehurca nélkül.

A zsidó elővette a talárja alól a táskáját, s százaranyas tekercsekben leszámlálta az asztalra a körmöcieket. A körülülőknek mindnek járt utána a szája, amint sorba számlálták a sorba rakott sárga csikókat.

– De hát nincsenek ezek az aranyak körülmetélve, Ábrahám? – tréfálózék, a végzett munka után, bíró uram.

– Ej, ej, bíró uram, én sem kérdeztem kendtektől, hogy nincs-e az a bor megkeresztelve, amit nekem eladtak?

Tréfás fiú ez a vén Ábrahám!

– No, mármost aztán, nótárus uram, adjon nekem egy kis igazságlevelet – monda Ábrahám –, hogy ezt az aprópénzt itt váltottam be, s igaz járatban vagyok; de ne rácul írja, hanem diákul.

– Jól, van Rothesel.

– Aztán, megkövetem: Ne úgy írja a nevemet, hogy Rothesel, hanem úgy, hogy Rotheisel; ha terhére nem esik a karjának azt az „i” betűt is közbeszúrni.

– De hiszen Rotheselnek híja kendet minden ember, Ábrahám; a névosztogató comissio is ebben erősítette meg.

– Mind igaz az. Csak hadd híjanak, ahogy akarnak; elvállalok én mindent hanem írásban mégiscsak Rotheisel a nevem; magam jártam érte Bécsben a császárnál, hogy kegyelmezzen meg azzal az egy kis „i” betűcskével.

– Hej, Ábrahám, sok szép pénzébe kerülhetett kendnek az az egy „i” betűcske ott Bécsben. Vallja meg az igazat.

– Már hiszen minek vallanám meg az igazat? Hiszen akár azt mondanám, hogy énnekem bizony de csak egy babkámba se kerűlt az az „i” betű, akár azt mondanám, hogy bizony az az egy „i” betű kóstál valami százezer forintot; de azt nem én fizettem meg; hanem kentek fogják megfizetni; hát mind a kettőre azt mondanák kentek, hogy „Hazudsz, bolond vagy, elmehetsz!”

Igazán tréfás fickó ez a vén Abrahám!

A nótárus elkészíté az „igazságot”, azalatt bíró uram halhólyagokba csomagolá az aranyakat, s sorba rakta egymás mellé a kalamáris körül.

Mikor aztán a zsidó eltávozott, azt mondá bíró uram:

– No, mármost az érdemes külső tanács hazatakarodhatik, csak a belső tanács meg a presbitérium marad itten, hogy a „nagy láda” felnyitásánál jelen legyen.

Mert nem minden halandó szemének szabad a „nagy láda” titkaiba bepillantani.

Amint a „belső emberek” magukra maradtak, nótárus uram elővett a faliszekrényből ugyanannyi hálósapkát, ahányan voltak az ott levők, s azokat egyenkint mindegyiknek a fejére húzogatá, úgy, hogy csak az orruk hegye látszott ki belőle. Ez arra való volt, hogy ne lássanak semmit. Mikor aztán mind vakká volt téve, egyedül ő maga volt a látó, akkor vette a gyertyát az asztalról, a botja végét bíró uram kezébe adta, bíró uram viszont a maga botja végét az esküdt polgár kezébe, és sorba míg az egész, mint egy vakok láncolata, megindult valahová de hogy hová, azt csak a nótárus tudta; az dirigálta az egész vonatot: „No, most grádics jön! Nagyot lépjünk lefelé: egy, kettő, három – tíz!” Egyszer aztán vasajtóba dugott kulcs nyikorgott. „Bukjunk le, hogy bele ne üssük a fejünket szemöldökfába!” Valami alacsony ajtón vonultak keresztül. „Helyben vagyunk, szabad a látás!”

Az esküdt polgárok többször is voltak már ezen a helyen, egy alacsony, tömör boltívekre osztott pinceüreg volt az, aminek egyik sarkában állt egy vasláda, erősen a kőfalhoz pántolva.

A vasládán kívül volt még egy rác pópa is az üregben; aki, hogy honnan kerülhetett oda, azt tán a nótáruson kívül senki sem tudta. Annak kezet csókolt – aki akart.

Egy nagy cifra kulcsot a pópa adott elő, a másikat a nótárus.

– Na, itt vannak a kulcsok, nyissa fel, akinek tetszik.

Hárman, négyen próbálkoztak vele, de nem mentek semmire, fordultak azok a kulcsok jobbra is, balra is, tízszer is; de egyszer se nyitottak.

– Ugyan, ne töltsétek az időt hiábavalósággal – szólt közbe a pópa –; nyissa kend ki, nótárus uram, kend annak a mestere.

Az aztán csak rátette a kezét a két kulcsra, s mindjárt nyitva volt a láda.

Szabad volt mindenkinek belenézni.

Nem volt abban egyéb, csak arany. Szép, átlátszó halpukkantyú erszényekbe elrakva, amiken keresztülfénylett a sárga érc, száz darabjával; egymás mellé sorakozva, hadi rendben, mint a katonák. Rengeteg pénz lehetett az! Most ismét megszaporodott egy glédával. Azt is odarakták a többiek közé. Aztán a ládának egyik mellékfiókjából kivettek egy kis könyvet, s abba a nótárus holmi egyet-mást bejegyezgetett. Furcsa dolgok lehettek! Az esküdt pógárok „Ejh! Ejh!” sóhajtozásai tanúsíták, hogy sokallják a budget-et. „Muszáj volt!” Ez a nótárus válasza. S erre meg kell adni az indemnityt. Olyan kiadások ezek, amiket nem lehet kiharangozni.

Bíró uram egyszer majd el is szólta magát.

– De, hogy még őexcellenciájának is…

– Trum-rum! – kiálta közbe a nótárus. – Nem ütnők dobra?

– Hát hiszen ha muszáj kellett lenni.

A kis könyv számadásai is helybenhagyatván, a nagy láda ismét lezáratik. Ekkor azonban megszólal a pópa.

– Hát hiszen azt látom, hogy megint jól gazdálkodtatok, a pénz megint szaporodott; de hát az Isten áldása hol maradt! Az eklézsia csak nem jut eszetekbe? Azt ígértétek, hogy új harangot vesztek, a torony tetejét újra megaranyoztatjátok, a kántornak házat építtettek; erre mind nem telik megint; hanem a nagy láda csak telik!

– Ne búsuljon, tisztelendő atyám – szólt a nótárus. – Mind meglesz az jövő esztendőre, ha Isten éltet bennünket. Ezt még a kis cassa is kiadja.

– De ördög anyját adja! Hát az ispitály mit vétett? A szegény nyavalyások nyáron majd megvesznek éhen, télen majd megfagynak a hidegben, míg ti száz szekérszámra külditek fel az ölfát Pestre elajándékozni; hát még a sok szárított vizát, tokot, meg a sok új bort – imide-amoda – mindenféle nagy uraknak; hanem a szegény betegeknek nem jut.

– Hagyja el, tisztelendő atyám! Aki nyavalyás, annak semmi sem olyan jó, mint a friss levegő, s semmi sem olyan rossz, mintha megterheli a gyomrát. Azoknak a nagy uraknak pedig sokkal jobb, ha mi fűtünk, mint ha ők fűtenek be nekünk.

– De hát a szegények háza! Amire boldogult királyasszonyunk, Mária Terézia tizennyolcezer forintot hagyott, hogy a város szegényeinek legyen hol meghúzni magukat: most is üresen áll.

– Hát tehetünk mi arról, ha nem kapunk bele való szegényt a városban?

– De ördög anyját nem kaptok! Hiszen vasárnaponként két glédában áll a koldus a templom előtt sorban; ki vak, ki sánta; de ha azt akarom, hogy a vakok lássanak, s a sánták szaladjanak, hát csak azt kell nekik mondanom: „No, jertek, ti árvák, elviszlek benneteket a szegények házába”; mind szétiramodik menten; úgy fél a város kenyerétől!

– Pedig biz az nem rossz kenyér – ugye, bíró uram? – tréfálkozék a nótárus.

– Ördög anyja kotlott ki benneteket! Hát a szegény izbégiek, akik tavaly negyven házszámra elégtek. A császár elengedett annyit az árendából, amennyit a leégett házak porciója kitesz, s ti azt csak kivetettétek a többi házakra, azoktul hajtottátok be!

– Hát az természetes. A császár elengedte az árenda égett részét a városnak, annyival mi kevesebbet fizetünk a kincstárnak; de nem engedte el Péternek meg Pálnak. Ha Péternek nincs miből, fizeti Pál. Ez a regula!

– Istentelen regula. Nekem megjavítsátok magatokat, azt mondom; mert ha énnekem még esztendőre is annyi panasz jön a fülembe, feladom a ládátokat a fiskusnak.

Erre aztán valamennyien nevettek.

– Nem olyan „rossz” ember tisztelendő uram! – mondá a bíró megnyugasztalt hangon.

Azzal a kulcsokat ismét kétfelé osztották; a hálósipkákat megint ráhúzták a deputáció fejére, s nótárus uram visszavezette megint valamennyi vak emberét föld alatti utakon keresztül a tanácsterembe, ott aztán meggratulálták egymást a kiállott veszedelem után.

– Csak az a pap valami garabonciát ne csináljon egyszer – évődék bíró uram. – Mert mind ilyenek ezek a papok! Mindeniknek csak maga felé hajlik a keze. Mind csak azt akarná, hogy templomra, ispitályra prédálja az ember a keserves szerzeményét.

Erre megszólalt egy fekete szemöldökű rác ember: igazi bosnyák alak, még abban a viseletben, amiben apái a Boszna-völgyből ide vándoroltak.

– Már az igaz, bíró uram. Én magam is sokkal jobbnak látnám, ha már egyszer azt a sok temérdek pénzt, ami ott a nagy ládában haszontalanul hever, felosztanók rendén, kire mi jut.

Az indítványtevőnek számos pártja lehetett a helyeslő mormogásból következtetve; de leverte a lábáról valamennyit nótárus uram a maga ékesen szólásával.

– Jaj, édes Avakumovics barátom, ez aztán éppen olyan dolog volna, mint mikor a tót gyerekek úgy osztoztak meg az atyjuk hagyatékán, a bőven termő körtefán, hogy kivágták. Ez a „nagy láda” a mi uraságunknak a fundamentuma. Erősebb fundamentum, mint a nemes uraknak a „pusztaszeri kötés” vagy az „aranybulla”. Ez a mi privilégiumunk – ez a mi patrónusunk – ez a mi frigyládánk. – Amíg ez a láda bírja magát, addig mi vagyunk az urak ebben a városban, meg minden ennek alávetett kolóniákban. S azt tudják kendtek, hogy úrnak lenni milyen jó. Amíg ez a láda mellettünk szól, addig akármit kezdenek a mi irigyeink, mind szégyent vallanak; mert szolgabíró, vicispán, törvényszék, királyi tábla, septemviratus, királyi kamara és udvari kancellária mind a mi kedvünkre olvassa a törvényt. Még az ökör sem bőg, ha szénával bedugják a száját, hát még az ember, akinek esze van? Amíg ez a láda beszélni tud, addig a mi fiainkat nem viszik el katonának – a mi számadásainkat nem kérik fel a vármegyére, s ha bírót, belső tanácsot kell választanunk, magunk végezzük el: nem kérdjük a paraszttól. Mikor kaszálót, kertiföldet kell osztani, mink végezzük a nyílhúzást, s ha kijön az inzsellér, mi igazgatjuk a cirkalmát, hogy merrefelé kanyarítson. Mi vágatjuk a fát a nagy erdőn, mi húzatjuk meg a hálót a Dunában; mi limitáljuk meg a bort, mi veszünk, mi adunk el; mi vetjük ki a porciót. Ezzel a ládakulccsal a kezünkben olyan urak vagyunk a magunk városában, mint József császár a királyi pálcájával Bécsben. Ennek a ládakulcsnak a likas végén én olyan nótát tudok fújni, hogy minden nagy úr táncol rajta.