JACK EL-HAI

A NÁCI
ÉS A PSZICHIÁTER

HÁBORGÓ ELMÉK
LABIRINTUSÁBAN

A fordítás az alábbi kiadás alapján készült

Jack El-Hai: The Nazi and the Psychiatrist: Hermann Göring,
Dr. Douglas M. Kelley, and a Fatal Meeting of Minds at the End of WWII

Published in the United States by PublicAffairs™,
a Member of the Perseus Books Group, 2013

This edition published by arrangement with PublicAffairs, an imprint of Basic Books Group, a division of Hachette Book Group, Inc., New York, New York, USA. All rights reserved.

Copyright © Jack El-Hai, 2013

Hungarian translation © Farkas Nóra, 2025

Hungarian edition © Open Books, 2025

Fordította Farkas Nóra

Felelős kiadó Halmos Ádám

Felelős szerkesztő Tesfay Sába

Szerkesztő Leiszter Attila

Olvasószerkesztő Csémi Judit

Borítóterv Déri Ákos

Műszaki szerkesztő Kovács Balázs Sándor

Elektronikus változat
Békyné Kiss Adrien

ISBN 978-963-572-566-3

TARTALOMJEGYZÉK

A legfontosabb személyek

ELSŐ FEJEZET – A ház

MÁSODIK FEJEZET – Mondorf-les-Bains

HARMADIK FEJEZET – A pszichiáter

NEGYEDIK FEJEZET – A romok között

ÖTÖDIK FEJEZET – Tintapacák

HATODIK FEJEZET – Betolakodó

HETEDIK FEJEZET – Az Igazságügyi Palota

NYOLCADIK FEJEZET – A náci elme

KILENCEDIK FEJEZET – Cián

TIZEDIK FEJEZET – Post mortem

Köszönetnyilvánítás

Jegyzetek

Bibliográfia

ESTELLE EL-HAINAK ÉS DR. ARNOLD E. ARONSONNAK,
szeretettel és hálával

A LEGFONTOSABB SZEMÉLYEK

A NÜRNBERGI BÖRTÖN SZEMÉLYZETE

Burton Andrus, ezredes, börtönparancsnok

John Dolibois, százados, börtönjóléti tiszt

Gustave Gilbert, főhadnagy, pszichológus

Douglas McGlashan Kelley, őrnagy, pszichiáter

Howard Triest, tolmács

A NÜRNBERGI VÁDLOTTAK

Karl Dönitz, főtengernagy és Hitler kijelölt utódja

Hans Frank, a nácik által megszállt lengyel területek főkormányzója

Wilhelm Frick, birodalmi belügyminiszter, később a Cseh–Morva Protektorátus birodalmi helytartója

Hans Fritzsche, a Rádióügyek Osztályának vezetője a Birodalmi Propagandaminisztériumban

Walther Funk, gazdasági miniszter

Hermann Göring, birodalmi marsall (Reichsmarschall) és a Légierő (Luftwaffe) főnöke

Rudolf Hess, a Führer helyettese 1941-ig

Alfred Jodl, Wehrmacht Főparancsnokságának hadműveleti főnöke

Ernst Kaltenbrunner, a biztonsági rendőrség irányítója

Wilhelm Keitel, a német haderő főparancsnokságának főnöke

Robert Ley, a Német Munkafront vezetője

Konstantin von Neurath, külügyminiszter (1938-ig)

Franz von Papen, német alkancellár 1933-tól 1934-ig

Erich Raeder, a német haditengerészet főparancsnoka

Joachim von Ribbentrop, külügyminiszter

Alfred Rosenberg, a náci párt ideológusa és a megszállt keleti területek birodalmi minisztere

Fritz Sauckel, munkaügyi főmegbízott

Hjalmar Schacht, a Reichsbank elnöke és gazdasági miniszter (1937-ig)

Baldur von Schirach, a Hitlerjugend vezetője

Arthur Seyss-Inquart, osztrák kancellár és Hollandia birodalmi biztosa

Albert Speer, fegyverkezési és lőszerügyi birodalmi miniszter

Julius Streicher, a Der Stürmer szerkesztője

A NEMZETKÖZI KATONAI TÖRVÉNYSZÉK TISZTSÉGVISELŐI

William „Wild Bill” Donovan, a főügyész különleges tanácsadója

Robert Jackson, amerikai főügyész

Geoffrey Lawrence, bíró, a bíróság elnöke

DOUGLAS MCGLASHAN KELLEY CSALÁDJA

Charles McGlashan, nagyapa

June McGlashan Kelley, anya

George „Doc” Kelley, apa

Alice Vivienne „Dukie” Hill Kelley, feleség

Doug, Alicia és Allen Kelley, gyermekek

Első fejezet

A HÁZ

A Kelley család egy szélesen terpeszkedő, mediterrán stílusú villában élt a Highgate Roadon, a kaliforniai Berkeley-től északra fekvő Kensington dombjai között. A villa vörös cserépteteje magasan emelkedett az öböl távolban fodrozódó vize fölé, de valamivel közelebb, a négy lépcsőzetes terasz és a kikövezett kerti ösvény mögött, egy mamutfenyőkkel és gyümölcsfákkal benőtt lejtő túloldalán már a Sunset View temető sírkövei meredeztek.

Kelley-ék U alakú házának belső udvarán egy kis méretű körhinta és gyerek-úszómedence kapott helyet. A bejárati ajtón át egy folyosóra lehetett bejutni, amelyről bal felé nyílt a konyha, ahol a doktor egy jókora sütő, egy gyorséttermi főzőlap és egy húsdaráló segítségével készítette a család étkeit. A konyhából egy éléskamra nyílt, benne fagyasztóval. A legidősebb fiú egy alkalommal a zúgó berendezés tetején ücsörgött, és azt fontolgatta, hogy egy baltával megöli az apját.

A bejárati folyosó jobb felé egy fürdőszobához vezetett – egy, 1958 első napján történt rettenetes esemény színhelyére –, azon túlhaladva pedig a nappaliba lehetett eljutni, ahol is szemünk elé tárulhatott egy kandalló, egy hosszú kanapé és a doktor külön használatú zöld bőrfotele. A nappali padlóját szőnyeg borította, a bútorokat pedig a falhoz tolták, szabad teret biztosítva ezzel a vendégségbe érkezőknek. Dr. Kelley alkalomadtán ebben a helyiségben folytatott egy játékot a legidősebb fiával. A fiút kiküldte, és távollétében a doktor elmozdított valamit – például egy ceruzát a dohányzóasztalról. Amikor a fiú visszatért, rá kellett jönnie, hogy mi változott meg a szobában.

A nappalin túl volt található dr. Kelley és Dukie hálója, ahonnét a kétezer négyzetméternyi telek hátsó részére nyílt kilátás. Ha a gyerekek bevették magukat a folyosóról nyíló aprócska gardróbba, innét kifülelhették a szüleik veszekedéseit a fal másik oldalán.

A nappaliból feketére festett lépcsőfokok vezettek fel az első szintre. Odafent egy szőnyeg takarta golyónyom csúfította el a magasba törő ablakoknak köszönhetően napfényben úszó folyosó fapadlóját. Mielőtt dr. Kelley irodája előtt végéhez érkezett volna, a folyosó egy faliszekrény mellett haladt el, amely a doktor előadásaihoz használt bűvészkellékeit rejtette.

A kilátás az iroda ablakából pompás panorámát kínált a Golden Gate-szorosra és az Alcatraz-szigeti börtön világítótornyára. Amikor dr. Kelley megfordította irodai székét, hogy a kilátásban gyönyörködjön, tekintete megállapodhatott Alcatrazon, és visszaemlékezhetett azokra a hónapokra, amelyeket egy másik börtönben, Nürnbergben dolgozva töltött. Íróasztala rendezett volt. Tárolószekrényekben és egy kis laboratóriumban csontfűrészeket, egy laborasztalt, mozsarakat, borszeszégőket, mérőhengereket és főzőpoharakat, kristálygyűjteményeket, üveglapokra préselt növénydarabkákat, két emberi koponyát és mindenféle vegyszert tárolt – utóbbiak közül számos mérgező volt.

A gyerekek az alagsori hálószobákban aludtak. Rettegtek attól, hogy dr. Kelley elalvás előtt benéz hozzájuk búcsút mondani, mert ezek a látogatások egészen kiszámíthatatlanok voltak. Amikor meghallották, hogy teste súlya alatt megreccsen a lépcső, még maradt pár másodpercük felkészíteni magukat az érkezésére – ugyanis sosem tudhatták, milyen hangulatban lép be hozzájuk.

Az utolsó szóváltás a konyhában kezdődött. Dr. Kelley és Dukie veszekedései gyakorta végződtek azzal, hogy a nő összeszedelőzködött, fogta a táskáját, és aznapra eltávozott otthonról. Ezúttal dr. Kelley viharzott ki a konyhából üvöltözés kíséretében, és felcsörtetett a lépcsőkön az irodájába. Bevágta maga mögött az ajtót, feldöntve egy porcelán ajtótámasztékot, amelynek darabkái lezáporoztak a lépcsőn. Pár perc elteltével aztán a doktor előbukkant, valamit rejtegetve a kezében. Elindult lefelé, majd megállt a lépcsőpihenőn, amely színpadként magasodott a nappali fölé. Kiáltva közölt valamit, ami feleségét, apját és gyerekeit egyszerre rémítette meg és képesztette el. Aztán valamit a szájába dugott, és nyelt egyet.

Második fejezet

MONDORF-LES-BAINS

A repülőgép – egy kis méretű Piper L4 – mozdíthatatlan volt. Egyetlen utasa, Hermann Göring – korábbi első világháborús ászpilóta, az egykor félelmet keltő Luftwaffe főnöke, és a harmadik birodalom legmagasabb rangú, még élő tisztviselője – túl sok kilót nyomott a biztonságos felszálláshoz.

Az átmeneti nyugalom szokatlan időszaka volt ez Göringnek. Azelőtt heteken át szakadatlan mozgásban volt, bizonytalanság és veszély közepette. Először is távoznia kellett a menedékként használt, hőn szeretett vadászlakából – mely egyben nyári pártrezidenciaként is szolgált –, a Berlin melletti Carinhallból.[1] Egy ideig kényszerű elzártságban élt Adolf Hitler utasítására, miután felajánlotta neki – nézete szerint hősiesen –, hogy a náci kormány élére áll. Nem sokkal később Göring értesülést szerzett arról, hogy Martin Bormann kiadta parancsba a meggyilkolását, majd kereket oldott a Schutzstaffel (SS) őrizete alól.

Kevesebb mint negyvennyolc órával azelőtt, hogy helyet foglalt volna a Piper fedélzetén, és egy nappal a német kapitulációt megelőzően, 1945. május 7-én Göring levelet küldött a felbomló fronton túlra, az Egyesült Államok katonai vezetésének.[2] Beismerte a náci Németország küszöbön álló összeomlását, és felajánlotta segítségét a szövetséges hatalmaknak egy új kormány alakításához. Az amerikai hadsereg dandártábornoka, Robert I. Stack elámult a levél küldőjének arcátlan merészségén, és kisvártatva terepjárós katonai konvojt vezetett az elfogására. Egy osztrák kisváros, Radstadt közelében érték be Göring saját járműsorát. Göring egy golyóálló üveggel felszerelt Mercedes-Benzben utazott.

A sofőr megbökte Göringet, és közölte vele: „Itt vannak az amerikaiak, Herr Reichsmarschall.” Feleségéhez, Emmyhez hajolva Göring kijelentette: „Jó előérzetem van ezzel kapcsolatban.” Stack kikászálódott az egyik amerikai katonai járműből, és a két férfi tisztelgett egymásnak. Göring és felesége, akik valaha Európa egyik legnagyobb hatalommal bíró párja voltak, ezzel harcuk végéhez érkeztek. Emmy könnyekben tört ki.[3] Ez a találkozás az ellenséges tisztekkel egy menekülőktől zsúfolt út közepén „kétségkívül igen fájdalmas pillanat volt számunkra” – írta később Emmy.

Stack feltárcsázta Dwight D. Eisenhower tábornok és a nyugati szövetséges erők európai főparancsnokának helyi irodáját, hogy elújságolja Göring elfogásának hírét. Göring, aki saját magát a legkarizmatikusabb és legnagyobb nemzetközi csodálatnak örvendő német vezetőnek tekintette, úgy vélte: Eisenhower hamarosan elrendeli a szabadon bocsátását.[4] Amerikai katonák kísérték Göringet és családját a Zell am See közelében álló Fischhorn kastélyba, ahol is Göring tréfálkozott fogvatartóival, miközben családja az első emelet szobáiba hurcolkodott, majd közös vacsorát fogyasztottak el Stackkel.[5] Göring közölte Emmyvel: másnap távozik a kastélyból, hogy Eisenhowerrel találkozzon, de hamarosan visszatér hozzá. „Ne aggódj, ha egy-két nappal tovább maradok távol – mondta a feleségének. Majd némi elmélkedés után hozzátette: – Igazság szerint azt érzem, hogy minden rendben lesz. Te nem így gondolod?”[6]

Göring az éjszakát az Egyesült Államok Hetedik Hadseregének főhadiszállásán töltötte Kitzbühelben, ahol ismételten szabad távozását kérte, és hogy találkozhasson Eisenhowerrel.[7] Fogvatartói közölték Göringgel: valószínűtlen, hogy valaha is sor kerülhet egy ilyen találkozóra. Ehhez képest Stack és vezérkara számos figyelmességben részesítette Göringet: a náci vezető fogadásokon iszogatott pezsgőt az amerikai katonákkal, fényképekhez pózolt, és sajtókonferenciát tartott, miközben még egyszer utoljára annak a magas rangú állami vezetőnek kijáró bánásmódban részesült, akinek ő hitte saját magát.[8]

Másnap reggel Göringet, aki szürke Luftwaffe-egyenruháját öltötte magára, egy közelben lévő kifutópálya szélére vitték, ahol is bepréselte magát a Piper szűkös kabinjába, és nyilvánvalóvá vált, hogy a repülőgép nem lesz képes elreptetni teste százhuszonkét kilogrammját.

Valaki talált egy eggyel nagyobb gépet, egy Piper L5-öt, amely kellő lóerővel rendelkezett a náci fogoly elszállításához.[9] Göring beszállt a gépbe, és elhelyezkedett a hátsó ülésen, de itt a biztonságos repülés újabb akadályával találta szemben magát. A biztonsági öv nem érte át a hasát. Göring maga elé emelte a kioldott szíjat, majd vállat vonva kijelentette az Egyesült Államok Légiereje repülésvezérlő egységnél ülő pilótájának, Bo Foster kapitánynak: „Das gut.” Majd közönyös gesztussal kikönyökölt az ablakon, a törzsön támaszkodva meg, miközben Foster kigurult a futópályára, majd a levegőbe emelte a gépet.

A Piper ötvenöt perces repülőutat tett meg a németországi Augsburg városáig, ahol már várták őket az Egyesült Államok Hetedik Hadseregének hírszerző tisztjei. Az úton Göring és Foster a németet és angolt keverve társalogtak az alattuk elterülő látványról. Göring kisebb reptereket és ipartelepeket mutogatott, amelyeket felismert. De más dolgokról is beszéltek. Foster megkérdezte, mikor kezdett Németország sugárhajtóműves repülőgépeket fejleszteni, mire Göring nevetve azt felelte: „Túlságosan későn”. A Reichsmarschall sziporkázó és szívélyes volt. Foster egy .45-ös kaliberű pisztolyt hordott a hónaljtokjában, ám ha foglya, aki tapasztalt pilóta volt, megpróbálta volna szűkös elhelyezkedésüket kihasználva átvenni az uralmat a gép felett, Foster nem tudta volna elszakítani a kezét a műszerfalról, hogy megvédje magát. Ő és a világ leghírhedtebb hadifoglya védtelenek voltak egymással szemben.

Miután földet értek, Foster megkérte Göringet, adjon neki autogramot egy üres repülési lapra. A pilótát felzaklatta ez a Göringgel ilyen meghittségben töltött egy óra. „Azt éreztem, hogy olyan, mintha csak a saját tisztjeink közül való lenne, ha [valamelyiküket] elfogták volna – emlékezett vissza évtizedekkel később. – Nem mondanám, hogy megváltoztatta, ahogy a háborúra tekintek, de megmutatta, hogy vannak… – Elharapta a mondatot. – Szóval – folytatta végül –, megkérdőjeleztem mindazt a tudást, amivel bírtunk ezekről a kegyetlen emberekről.”

A Reichsmarschall nejét és ötéves kislányát, Emmy és Edda Göringet Veldenstein várába – a család frankföldi rezidenciájára – költöztették.[10]

Augsburgban megfosztották Göringet az addig élvezett kiváltságoktól. Őrzői elvették tőle a nagy becsben tartott reichsmarschalli botját, ezt a több mint két kilogrammos elefántcsont rudat, amelyet domborműves aranysasok és platina vaskeresztek díszítettek, továbbá hatszáznegyven gyémántot is magában foglalt – ezeket még Hitler adta Göringnek 1940-ben. Ugyanakkor továbbra is a tiszti étkezdében evett és fogyasztott szeszesitalokat (talán azért tették ezt lehetővé neki, hogy együttműködőbb legyen a kihallgatásokon),[11] az amerikai katonák félelemmel vegyes tiszteletében sütkérezett, és élvezte a nemzetközi sajtó figyelmét.[12] Ekkor beszélt utoljára náciellenes öccsével, Alberttel, aki a háború ideje alatt a cseh ellenállókat támogatta, és nemegyszer üldözött zsidóknak is segített. Göring Albert értésére adta, hogy tudja: alighanem hosszú időn át őrizetben marad. „Te hamarosan szabad leszel – mondta állítólag Albertnek. – Viseld hát gondját feleségemnek és gyermekemnek! Ég veled!”[13]

Eisenhower továbbra is figyelmen kívül hagyta, hogy Göring „szemtől szemben” kíván találkozni vele, és a fogoly csakhamar megtudta, hogy újabb költözködésre kell készülnie. A dátum május 20-ára esett. Miután engedélyt kapott, hogy egy segédjét magával vigye, Göring régi inasát, Robert Kroppot választotta ki maga mellé.[14]

Göring úti célja ezúttal Mondorf-les-Bains volt, Luxemburgban, ahol az amerikaiak egy Ashcan (Hamuvödör) fedőnévvel ellátott kihallgatóközpontot létesítettek. (Nem kisebb tiszteletlenségről tettek tanúbizonyságot a britek, amikor Dustbinnek – Szemeteskukának – nevezték el az ellenség számára létrehozott egyik fogva tartó intézetüket.) Elképzelhető, hogy Göring feldobódott, amikor megtudta, hová viszik, ugyanis Mondorf, ez a luxemburgi–francia–német hármas határ közé ékelődő, patinás fürdőváros szőlőültetvényeiről, parkjairól, virágos réteiről és kitűnő szállodáiról volt nevezetes. Csakhogy érkezése előtt a náci foglyok odaszállítását előkészítő amerikai katonák a gazdagon díszített, ám hanyatlóban lévő Palace Hotelt megszabadították a berendezésétől, és teljesen kiürítették a vendégszobákat, csupán összecsukható tábori ágyakat hagyva bennük, szalmával tömött matracokkal.[15] A csillároknak is búcsút inthetett a hotel, akárcsak a városra elragadó kilátást nyújtó ablaküveglapoknak, hogy azok fémrácsoknak és törhetetlen plexiüvegnek adhassák át a helyüket. A katonák cölöpkerítéssel is körbevették a szállodát, állítottak négy géppuskával felszerelt őrtornyot, és csakhamar reflektorokat szereltek fel, valamint közel öt méter magas elektromos drótkerítést húztak fel, és további géppuskás őrhelyekkel látták el a területet.

A fenti csinosítgatások mellett nem volt egyszerű Ashcan új parancsnokának – az amerikai hadsereg ezredesének, Burton C. Andrusnak – titokban tartani, hogy milyen új célt is szántak a korábbi szállodának. Ezzel együtt megpróbálkozott vele, noha időközben megindult a hírhedt nácik beköltöztetése. Az elsők közt érkezett Karl Dönitz főtengernagy, a náci Németország utolsó birodalmi elnöke (akit Hitler akkor jelölt ki utódjául, amikor legutoljára haragra gerjedt Göringgel szemben); Wilhelm Keitel vezérkari főnök és helyettese, Alfred Jodl; Robert Ley, a náci Német Munkafront mentálisan instabil vezetője, aki fogvatartottként semmiféle érdeklődést nem mutatott az iránt, hogy táplálékot vagy folyadékot vegyen magához, ellenben sürgetőn követelte, hogy kerítsenek neki női társaságot;[16] Hans Frank, a megszállt lengyel területek korábbi főkormányzója, aki eddigre már két, fogságban elkövetett öngyilkossági kísérleten volt túl; a náci filozófia papírra vetője, Alfred Rosenberg, aki épp egy háborút lezáró ivászat során beszerzett bokaficamból lábadozott; Hjalmar Schacht, a Reichsbank elnöke, aki a háború alatt szembehelyezkedett Hitlerrel, és végül koncentrációs táborba került; továbbá Julius Streicher, a hírhedt antiszemita hetilap, a Der Stürmer (Rohamozó) kiadója, aki szabadlábon töltött élete utolsó napjaiban a Bajor-Alpokban tájképfestőnek próbálta álcázni magát.[17] Andrus végül ötvenkét magas rangú német katonatisztet és kormánytisztviselőt vett gondjaiba Mondorfban.[18] Ahogy felidézte: attól félt, hogy a német foglyokat odakintről támadások érik, „akár fanatikus nácik részéről, akik megkísérlik kiszabadítani vezéreiket, akár a luxemburgi lakosság felől, akik a velük szemben [a háború alatt] tanúsított kegyetlen bánásmód miatt nemcsak a nácikat gyűlölték, hanem általában minden németet”.[19] Egy luxemburgiakból álló, százhetvenhat fős csoport tagjai, akik Mondorfban igyekeztek erőre kapni a dachaui koncentrációs táborban elszenvedett borzalmak túlélése után, szintén azok közé tartoztak, akiknek nem lehetett volna felróni, ha netán meg akarnák lincselni a náci vezetőket.[20]

Andrus komolyan vette a munkáját. Fényesre lakkozott sisakjával, fémkeretes szemüvegével, ugatásszerű beszédével és rideg magatartásával a kőkemény katonát testesítette meg, aki ragaszkodott hozzá, hogy náci foglyai tiszteletteljesen bánjanak vele mint parancsnokukkal. Jóllehet a Time magazin „apró, kövér ember”-ként írta le, aki „olyan volt, mint valami felfuvalkodott pávagalamb”,[21] az ezredes a valóságban odavolt a vízipólóért,[22] szikár testalkat jellemezte, Washington államban született, 177,8 centiméter magas volt, és 72,5 kilogrammot nyomott. Az első világháborúban lovastisztként szerzett hírnevet, és a georgiai Oglethorpe-erődben létesített katonai börtön parancsnokaként is szolgált. Az erődbe érkezése előtt katasztrofális állapotok uralkodtak a börtönben a fegyelem terén. Gyakoriak voltak a szökések, és az elítélt gyilkosok a saját szabályaikat kényszerítették mindenkire, amit Andrus „az elítéltek saját törvényszékének” nevezett.[23] Andrus üdvözlésére a georgiai elítéltek zendülést csaptak, és vandál pusztítást vittek végbe a cellasoron. Andrus arra kényszerítette a felfordulás vezetőit, hogy takarítsák el a romokat, magánzárkákat húzatott fel, és új börtönszabályzatot szerkesztett. Aztán elrendelte az őröknek, hogy ha bármelyik rab szökést kísérelne meg, lőjék le. Ezek után már kiváló fegyelem uralkodott a börtönben.

Miután az első világháború véget ért, Andrust a kaliforniai Presidio of Monterey támaszpontra helyezték, ahol börtön- és hírszerző tisztként szolgált. Az 1920-as években egy lovascsapatot irányított parancsnokként a Fülöp-szigeteken. A vele együtt dolgozók szertartásos, élére vasalt, ellentmondást és a szabályoktól eltérést nem tűrő emberként jellemezték. Az amerikai hadsereg úgy vélte, ezen tulajdonságok tökéletesen alkalmassá teszik arra, hogy a második világháború véget érte után a legmagasabb rangú nácikat fogva tartó börtön parancsnoka legyen.

Göring csalódottan érkezett meg az Ashcanbe a tiszteletlenség miatt, amivel a repülőtérről őt odafuvarozó, rágógumizó amerikai őrök részéről szembetalálkozott.[24] A még mindig Luftwaffe-egyenruháját viselő, patakokban izzadó Göring ezután Andrus irodáján jelentkezett. Andrus az első pillanattól fogva ellenszenvvel viseltetett iránta. „Hatalmas alak volt, s a züllött gonosztevő zubbonya alatt csak úgy rengett a háj” – jegyezte meg Andrus, majd hozzátette, hogy „faragatlan, nagyhangú fráternek” találta Göringet.[25] A Reichsmarschall csaknem elhamvadt a parancsnok ítélkező pillantásának súlya alatt.

Inasa, Kropp mellett Göring egy tucat, monogrammal ellátott bőröndöt és egy jókora piros kalapdobozt hozott magával. A börtön személyzete egy teljes délutánt töltött azzal, hogy átfésülje a tartalmukat, becsempészett dolgok után kutatva, és olyan tárgyak közt turkáltak eközben, mint ékkövekkel kirakott katonai kitüntetések; gyémánt- és rubingyűrűk; horogkereszttel díszített ékszerek; féldrágakövekkel ékített mandzsettagombok; Göring első világháborús Vaskeresztje; selyem alsónemű; négy katonai egyenruha; hálópapucs; egy meleg vizes palack; négy darab szemüveg; két szivarvágó; valamint órák, nyakkendőtűk és cigarettatárcák sokasága.[26] Göring mindemellett ellátta magát készpénzzel is, ami 81 268 Reichsmarkra (német birodalmi márkára) rúgott; ez annak idején 8127 amerikai dollárt ért. A drágakövek tapasztalt gyűjtőjeként azzal hencegett, hogy egyik gyűrűjében az általa valaha látott legnagyobb smaragdberakás található.[27] A kő két és fél centiméter hosszú és több mint egy centi széles volt. Ezen javak jó részét a megszállt országokból tulajdonították el, csillogó hadizsákmányként.

Egy kávésdobozba, illetve Göring öltözékének varrásába elrejtve egy sor rézfiola lapult, bennük áttetsző folyadékot tartalmazó üvegkapszulákkal, aljukon fehér üledék: halált hozó kálium-cianid. Számos náci vezető – köztük Heinrich Himmler belügyminiszter, a német rendőrség feje, és elképzelhető, hogy Joseph Goebbels propagandaminiszter is – eddigre már hasonló kapszulák segítségével öngyilkosságot követett el, vagy ezek után a közeljövőben így tett. Göring bizalmasan közölte inasával, hogy legalább egy ciánkapszulát sikerült elrejtenie a zárkájában.

A börtönparancsnok a cellájába küldte Göringet: ez a korábban fényűzően berendezett szoba, amelynek falait egykor alighanem tapéta borította, ablakaiból pedig gyönyörű kilátás nyílhatott, most egy vékony asztalkát, széket és párnátlan ágyat leszámítva teljesen üres volt.[28] Mint Andrus elmondta, Göring alatt már első alkalommal nagy reccsenéssel megadta magát a szék, amikor ráült. „Ha történetesen az asztalra ül, az is azonnal összeroskadt volna – jegyezte meg Andrus –, mert eleve úgy terveztük, hogy összeroskadjon, nehogy a foglyok ráállva fölakaszthassák magukat.”[29] Az amiatti aggodalom, hogy öngyilkosságot kísérelhetnek meg, arra is késztette Andrust, hogy tíz centi hosszúságú cipőfűzőket osszon ki a raboknak, ezek ugyanis túlságosan rövidek voltak ahhoz, hogy bárki megfojthassa magát velük – ámbár ahhoz is, hogy bekösse a cipőjét.[30]

Amikor odaérkezése után orvosi vizsgálatnak vetették alá, csakhamar megerősítést nyert, hogy Göring igencsak elhízott. Nyolcvannégyes pulzust számoltak neki, amelyhez szabálytalan szívverés társult, légzése szapora és felületes volt, keze reszketett, és összességében „igen rossz fizikai kondícióban” volt – ahogy az őt vizsgáló orvos fogalmazott.[31] Göring elárulta, hogy korábban már több szívrohamon is átesett.

Göring már a kezdetektől gorombán viselkedett az őrökkel, és ette a méreg, amiért gyanúsítottként tartják fogva – gyakorta gúnyos figyelemfelhívásként állt vigyázzba és tisztelgett sarkát összecsapva a börtönszemélyzet jelenlétében –,[32] valamint továbbra is tiltakozott Eisenhowernél. Azt panaszolta, hogy Mondorfban olyan bánásmódban van része, „amely legmagasabb rangú német tisztként és marsallként mélyen megrázott engem”. Reklamált, amiért szobájában nincs világítás, sem kilincs; hogy csaknem minden személyes holmiját elvették; hogy kitüntetéseinek és reichsmarschalli botjának lefoglalása megalázó; hogy a szövetségesek alacsonyabb rangú tisztjei mocskolják őt; és ami talán a leginkább felizgatta: nem vehette többé igénybe inasának szolgálatait, akit a szövetséges hatóságok hadifogolyként máshol folytatandó fizikai munkára rendeltek ki. (Közvetlenül azelőtt, hogy Kropp távozott Mondorfból, ami kis híján könnyekre fakasztotta Göringet, az inas még egy utolsó feladatot teljesített ura kérésére: ellopott egy vánkost, amit az amerikaiak szinte azonnal vissza is vettek.)[33] Göring arra kérte Eisenhowert: engedje elrepülni Mondorfból, hogy meglátogathassa a családját, és bocsássa ismét rendelkezésére Kroppot, vagy hozasson be egy másik német katonát, aki az inasa lehet.[34] A szövetséges főparancsnok nem reagált Göring kérésére. Andrus viszont tombolt a dühtől, és a sárga földig lehordta fogvatartottait:

Noha nem akarok útjába állni annak, hogy állítólagos lopásokat vagy az emberi jogok további megsértéseit taglaló leveleket vessenek papírra, mégis, ha arról írnak beszámolókat, hogy milyen kényelmetlen itt, vagy hogy mennyire hiányzik a kényelem, vagy épp az azzal kapcsolatos véleményüket fejtegetik, hogy bármiféle megaláztatás érte magukat, vagy hogy miféle tisztelet járna ki maguknak: mindez hiábavaló, és csakis arra alkalmas, hogy undort keltsen a hatóságokban. (…) A főparancsnok, az ő felettesei, a szövetséges hatalmak kormányai és a világ nemzeteinek közössége nem feledkeztek meg arról, hogy milyen rémtetteket vittek végbe a németek kormánya, katonái és köztisztségviselői. Ha az elkövetők és az ezen viszonyokban érintett felek nagyobb kényelemre óhajtoznak, ez csak még jobban érvényre juttatja majd irántuk a megvetést, amelyet feléjük már eleve táplálnak.[35]

A fenti feddés dacára Göring továbbra is fárasztóan bírálta a börtönt: mindenben hibát talált, különösképpen az ételben. Andrus ragaszkodott hozzá, hogy a fogvatartottak kosztja színvonalban ne múlja alul a börtönőrök étkét. A napirend a börtönben azt írta elő, hogy Göring és a többi fogoly korai ébredést követően reggel hét óra harminckor az étkezőben gyülekezzék – ez egy homályos terem volt boltíves bejáratokkal –, s ott levest, gabonapelyhet és kávét kaptak reggelire. Ebédjük jellemzően borsólevesből, marhavagdaltból és spenótból állt, a nap végén pedig tojásport, krumplit és teát szolgáltak fel nekik vacsorára. Minden egyes rab egy darab kanalat használt, a cigarettájukat pedig maguk sodorták. Andrus határozta meg, hová üljenek le a foglyok az egyes étkezésekhez, és néha szánt szándékkal a másik iránt heves ellenszenvet tápláló foglyokat ültetett egymás mellé. A börtönparancsnok elmesélte, hogy Göring egy alkalommal, amint megkapta vacsoráját, megint így panaszkodott az egyik felszolgálónak, aki történetesen német hadifogoly volt: „Még a kutyáimat sem etettem ilyen silány moslékkal!”[36] De erre a hadifogoly sem maradt adós a válasszal: „Nos, ha ez igaz, akkor ön a kutyáit jobban tartotta, mint bennünket, akik a légierőnél az ön parancsnoksága alatt szolgáltunk.”

Ez a vélhetően kétes hitelességű anekdota megörökíti, milyen hatalmas ellenszenvvel viseltetett Andrus Göring iránt. A szóban forgó náci sok más múlt- és jelenbeli ellenlábasához hasonlóan Andrus talán egy közhelyes filmes karakterrel téveszthette össze Göringet: ahhoz fogható, durván felskiccelt manipulátort láthatott benne, akit a Nürnbergben vizsgálatot folytató brit Airey Neave a következőképpen írt le: „megszámlálhatatlan forgatókönyv hájas férfi karaktere, aki gengszterbandáját a drága ebédlőasztala mögül irányítja”.[37] Ám Neave idővel rájött, hogy Göring „sokkal élesebb elméjű és veszélyesebb volt bármilyen mozivászon-szereplőnél”.

JEGYZETEK

Második fejezet – Mondorf-les-Bains

[1] Roger Manvell – Heinrich Fraenkel: Göring. Pécs, Alexandra, 2008. Ford. Molnár György.

[2] Uo. Lásd még Robert I. Stack: „The Capture of Goering”. A megjelenés dátuma ismeretlen. 36th Infantry Division Association.

[3] Emmy Göring: My Life with Goering. London, David Bruce and Watson, 1972. 131.

[4] Manvell–Fraenkel: Göring, 324.

[5] Uo. 325.

[6] Göring: My Life with Goering, 132.

[7] Burton C. Andrus: A nürnbergi huszonkettő. Budapest, Kossuth, 1978. Ford. Tellér Gyula.

[8] Manvell–Fraenkel: Göring, 326.

[9] Matt Volz: „Montana Pilot, 99, Recalls Flying Goering”, Azcentral.com, 2011. január 29.

[10] Stephan Lebert – Norman Lebert: My Father’s Keeper: Children of Nazi Leaders. New York, Little, Brown, 2000. 202.

[11] Andrus: A nürnbergi huszonkettő.

[12] Manvell–Fraenkel: Göring, 327.

[13] Christoph Gunkel: „How a Top Nazi’s Brother Saved Lives”, Der Spiegel, 2012. május 2.

[14] Manvell–Fraenkel: Göring, 327.

[15] Andrus: A nürnbergi huszonkettő; John Dolibois: Pattern of Circles: An Ambassador’s Story. Kent (OH), Kent State University Press, 1989. 84.

[16] Ann Tusa – John Tusa: The Nuremberg Trial. New York, Atheneum, 1984. 45.

[17] Drexel A. Sprecher: Inside the Nuremberg Trial: A Prosecutor’s Comprehensive Account. I–II. Lanham (MD), University of America, 1999.

[18] Tusa–Tusa: The Nuremberg Trial, 42.

[19] Andrus: A nürnbergi huszonkettő, 16.

[20] Dolibois: Pattern of Circles, 98.

[21] Andrus: A nürnbergi huszonkettő, 7.

[22] Uo.

[23] Uo. 8.

[24] Manvell–Fraenkel: Göring.

[25] Andrus: A nürnbergi huszonkettő, 21.

[26] Dolibois: Pattern of Circles, 88.; Frederick Teich: „Inventory: Hermann Goering”, kézirat, 1945. MLR P 20. National Archives and Records Administration.

[27] Douglas McGlashan Kelley: 22 Cells in Nuremberg; A Psychiatrist Examines the Nazi Criminals. New York, Greenberg, 1947. 68.

[28] Andrus: A nürnbergi huszonkettő.

[29] Uo. 32.

[30] Dolibois: Pattern of Circles, 94.

[31] Andrus: A nürnbergi huszonkettő, 23.

[32] Dolibois: Pattern of Circles, 85.

[33] Manvell–Fraenkel: Göring, 329.

[34] Andrus: A nürnbergi huszonkettő.

[35] Dolibois: Pattern of Circles, 95.

[36] Andrus: A nürnbergi huszonkettő, 31.

[37] Airey Neave: On Trial at Nuremberg. Boston, Little, Brown, 1978. 71.