A HÁLÁTLAN

Bankó-Erdősi Viktória

2022

Tarandus Kiadó

www.tarandus.hu

Minden jog fenntartva!

Felelős kiadó: Alcser Norbert ügyvezető igazgató

Korrektúra: Vörös Eszter

Szöveg © Bankó-Erdősi Viktória, 2023

Borító© Erdősi Zsófia, 2023

„[…] és éteri titokká magasztosodik a kamaszkor

leülepedettnek hitt lapálya

a gimnazista évek érlelt szorongását

beborítja az elemi eredetiség

nemes penésze és úgy fehérlik

hogy kényszeresen kísért a gondolat miatta

minden fontos dolog

bár fagyott apróságnak álcázta magát

akkor történt” […]

(Grecsó Krisztián: Idővágy)

M.P.-nek szeretettel és köszönettel, amiért egy darabon elkísért.

1.

Apám, ha vezet, nem iszik. Rendes tőle végül is. Ma vezet. A Skoda 100-assal döcögünk át a falvakon. Még meleg a levegő, tartalékolt erőt a nap szeptemberre is. Mamiékhoz ma be sem megyünk, pedig elköszönhetnék tőlük. Biztosan sütött valamit, és talán a muskotályos szőlőből is van már érett fürt, amit papi levághatna nekem azzal a súlyos, rozsdás kerti ollóval. Sajnos most nem lehet megszakítani az utat, apám túl akar lenni rajta, egészen pontosan rajtam, anyám meg szép csendben tűr, jobb a békesség. Számolom a gólyafészkeket a lámpaoszlopok tetején. Egyik-másik település magasan vezet a gólyafészekversenyben. Még néhány hétig maradnak a fenséges madarak, aztán huss, irány Afrika. Lehet, hogy nem is oda mennek, morfondírozom tovább. Nyolc évig kitűnő

tanuló voltam, de egyáltalán nem rémlik, hogy az általánosban lett volna szó arról, a költöző

madarak ősszel hova is repülnek. Elképzelem, hogy Gombóc Artúr módjára fogják a bőröndjüket, csak ők fel is reppennek a felhők közé. Eltart egy darabig, míg a nehéz csomaggal feljutnak a magasba, de gyors és kitartó szárnycsapásokkal végül sikerül nekik. Nekem bőrönd helyett egy túrazsák jutott. A nyári keresetemből vettem. Egy hónapig szedtem szemetet a fürdőtónál és 8440

Ft-ot kaptam végül, miután levonták az adót meg a nyugdíjat. Nyugdíjat, nekem… Mikor a pénztáros magyarázta, elég nehezen tudtam elfogadni, hogy tizenöt évesen a nyugdíjamért dolgoztam.

Mindegy, a lényeg, hogy 8440-ből tudtam venni egy leértékelt farmermellényt a butiksoron, ahonnan anyu még soha semmit nem tudott megvenni nekem, hiába könyörögtem; meg a zsákot. A zsák fekete-szürke és hetvenliteres, feleakkora, mint én. Ha a hátamra veszem, két fejnyit fölém magasodik, nem kis munka megtartani ruhákkal és könyvekkel telepakolva, viszont minden belefér, amit hurcolni fogok minden héten a kollégiumba. Rábaszegen eddig egyszer jártam, osztálykiránduláson, de nem sokra emlékszem belőle. A gimibe nem is kellett felvételiznem, elegendőek voltak a jegyeim, így most a város felé vezető út is új számomra. Újkér után már nem ismerősek a településnevek. Szeretném megjegyezni őket, de olyan idegenül csengenek, hogy nem maradnak meg a fejemben. Ostfi-fa, még kimondani is lehetetlen.

Kívülről valószínűleg nem látszik, mennyire izgulok. Van ez a flegma, „nekem aztán tök mindegy”

arcom, ezzel leplezem a gyomorremegésem, meg azt a millió cikázó gondolatot, amelyek folyton kínoznak. A legszűkebb farmeromat vettem fel, szorítja a hasamat, de ez az egyetlen, amiben még nem látszom dagadt disznónak. És azt a pólót választottam hozzá, amire hipóval peace jelet batikoltam. Viszonylag jól sikerült. Olyan, mint egy azonosító tábla, messziről mutatja, milyen vagyok, csak a hasonszőrűek közelítsenek hozzám.

– Ide jártam középiskolába – szólal meg anyu, miközben kimutat az ablakon. Egy álmos kisvárosban vagyunk, amely cserébe nagyon rendezett. A főút mellett egyformán szabályos házak, virágos udvarok kísérnek végig.

Látom magam előtt anyám szemtelenül rövid szoknyás, matrózblúzos alakját a fekete-fehér, ballagós képen, amit a felső szekrény konyakmeggyes dobozában találtam egyszer az összekuszált halomban, sok más témájú fotó között. Magas sarkú cipőt visel rajta, lefelé néz, mintha koncentrálnia kellene, hogy ne botoljon el az ünnepi cipőjében, közben pedig kuncog, amitől kis gödör képződik az arcán. Szeretem azt a képet, vidámnak, gondtalannak tűnik rajta, olyannak, amilyennek mostanában szinte soha nem látom. Csak bólintással válaszolok, nem szokás beszélgetni, ha apám vezet. Igazából akkor sem, ha apám eszik, vagy egyáltalán, ha jelen van. Pedig tudnék kérdezni a mezőgazdasági suliról. Még ha nem is volt olyan, mint a gimi, ahova én készülök, azért érdekelne, hogy teltek a mindennapok a koleszban. Anyu azonban nem válaszolhatna felszabadultan így, apu mellett ülve, úgyhogy hasztalan lenne valódi társalgást színlelnünk. Azért futólag megérintem a hátsó ülésről előrenyúlva a vállát, hogy jelezzem, figyelek rá akkor is, ha nem beszélhetünk.

Még fel sem tudok ocsúdni, már el is hajtunk a Rábaszeg határát jelző tábla mellett, és rögtön utána jön a következő érdekesség, a vasútállomás épülete. Megnyugvással állapítom meg, hogy nekem nem kell majd vonatra szállnom. Az épület ijesztően romos. Arra, hogy valaha sötétzöld vakolat borította, csak tenyérnyi maradványokból lehet következtetni. A bejárathoz vezető kőlépcső

olyan, mint este az ágyban az öregek mosolya, inkább taszítóan foghíjas, mint hívogató. A kereszteződésben kifordulva mintha csak egy faluban lennénk, jönnek az egyforma kétablakos kockaházak, csupán színükben különböznek. Előttük azonos távolságra ültetett fák, hogy milyenek, azt nehéz megítélni, még alig színesedik a lombkoronájuk, de akad azért sötétpiros levél a zöldek között. Talán juharfák lehetnek, már amennyire a köriórán tanultakból rémlik. Éles kanyarral kapaszkodik fel az öreg, fehér autó az emelkedőre, rázkódunk a macskaköveken, füstöl a Skoda fara, mintha nem is személyautóban, hanem traktorban zötyögnénk. Balra karcsú, hivalkodó sárgára festett templom nyúlik az ég felé, lehúzom a fejem az ablak mellett, pillantásommal próbálom elérni a csúcsát. Úgy terpeszkedik a tér közepén, mint fiatal császár a trónján, egyszerre széles és magas, a sok hegyes végű torony és ablak miatt nagyképűnek tetszik az egész jelenség, összerándul a gyomrom tőle. Pár perc múlva áthajtunk egy kitárt vaskapun, és még magasabbra evickélünk a csotrogányunkkal. Az út végén parkoló és egy háromemeletes, piszkosfehér, sokablakos épület fogad.

– Na! – szólal meg apám szűkszavúan, ahogy szokott. Egészen rekedt a hangja, olyan hosszú ideig volt néma. Kiköti az övet, kiszáll. Átizzadt a pólója, anyu indulás előtt ragaszkodott hozzá, hogy újat vegyen fel, ne a kinyúlt, kopott, lyukasak közül válasszon. Anyám is kiszáll, kérés nélkül apámnak nyújtja az olimposzos üveget, amit a két lába között tartott gyümölcsmintás hűtőtáskából szedett elő.

Apám legalább a víz felét megissza, nem kínálja oda senki másnak, nem jut eszébe, hogy családban él.

Utolsóként mászok ki a kocsiból. Jó egy kicsit állni a szellőben, a farmeromon nem látszik, de útközben csatakosra izzadtam magam. Felemelem a hosszú hajamat, a tarkómat is megcirógatja a puha őszi szél. A nedvességtől biztos begöndörödtek a fejbőrömhöz közelebb nőtt tincsek, hiába szárítottam be a hajam gondosan indulás előtt. Míg én azon bosszankodom, hogy nem a legelőnyösebb kinézetemet mutatom majd az új osztálytársaimnak, addig apám gyöngyöző homlokkal húzza ki a teletömött zsákot a csomagtartóból. Elnézem, ahogy kigömbölyödik a válla, megfeszül a bicepsze, pedig nem is törődik a testmozgással katona kora óta. Kérdés nélkül indul el a lépcsőkön az indokolatlanul magasra méretezett, kétszárnyú faajtó felé, lendületesen veszi a fokokat, mintha jobbjában a zsák, baljában a reklámszatyor semmilyen nehézséget nem okozna neki.

– Most meg hova megy? – morogja anyám, és kelletlenül elnyomja a mentolos Szofit a kavicsos gyalogút mellé állított fém kuka tetején. – Na, gyere! – sóhajtja, és int a fejével, majd úgy öt-hat méterre lemaradva követi apámat, én meg őt.

Rábaszeg szereti a lépcsőket, mert a bejáraton túl újabb lépcsősor állja utunkat. Apám már a tetejéről tekintget körbe és a hosszú folyosót vizslatja. Mikor jó napot kíván neki egy idősebb, fehér köpenyes nő, visszamorog valamit, amit nem lehet érteni, és a „Hova kell vinni a gyerek cuccait?” –

kérdést teszi fel a maga lehengerlő stílusában. Nyomban forró lesz az arcom – biztos kívülről is látszik, hogy vörösödöm –, de felszaladok a maradék lépcsőfokokon, hogy mentsem a helyzetet, és bekapcsolódjak apám és az idegen nő kurtán furcsa beszélgetésébe.

– Hogy hívják a gyermeket? – kérdezi épp a nő, és kinyit egy mappát. Gépelt névsorra helyezi a golyóstollát, míg a válaszra vár.

– Berkes – érek oda az utolsó pillanatban. – Berkes Eszter.

– Az ágyneműjét itt veheti át az irodában – mutat a folyosón lévő második ajtóra. – Aztán fel kell

menni a lépcsőn – nyújtja a karját most a másik irányba, a háta mögé. – A nyolcas szobában lesz, az elsőn.

– Majd én elhozom az ágyneműt, ti meg menjetek fel – javaslom, közben anyámra nézek. Apám rögtön a következő lépcső felé indul, amerre a nő mondta.

A szorongásom erősödik; nem szeretnék vele mutatkozni, amikor először lépek be a szobatársaim, és remélhetőleg új barátaim közé. Az ágyneműt fél karral a mellkasomhoz szorítva szaporán sétálok fel az elsőre. Úgy képzelem, hogy az amerikai filmek könyveket cipelő diákjaira hasonlítok. Karika fülbevalóm van, mint az egyik lánynak abban a Disney-sorozatban, amit vasárnaponként a testvéreimmel nézünk, míg apám horkol. Enyhén félredöntöm a fejem, mert attól az arcom jobb fele, amit a hajam kitakar, láthatóvá válik. A folyosón jönnek-mennek a felnőttek és a diákok. Egy apuka épp az ablak alatti hűtőbe pakol:

– Madárkám, a joghurtjaidat is hagyjam a zacskóban? – kérdezi, és bár nem akarom, mégis grimaszol az arcom. Apám összvissz Csupaszemnek szokott hívni a nagy szemem miatt. Talán kiskoromban még kedveskedésnek számított, most már jobban szeretném, ha kimondaná a nevemet, de ez még soha nem fordult elő. Mondjuk az sem, hogy ilyen hosszan beszéljen hozzám akár csak egy joghurt ürügyén.

Elslisszolok egy titkárnőnek öltözött szülő mellett, aki fontoskodva nyitogatja-csukogatja az egyik szekrényt a folyosón:

– Hát ez nyikorog! Szólok a nevelőnek!

Röviden felnevetek magamban. Azt sem irigylem, akinek ő az anyja. Nem tök mindegy, hogy nyikorog-e? Szekrény; ruha betesz, becsuk és kész. Végre, az első emelet közepén megtalálom a 8-as szobát. Kisebb, mint az otthoni szobánk, amiben a húgommal, Annamarival lakunk, és belezsúfoltak, mennyit is…? Hat emeletes ágyat, azaz tizenketten leszünk ezen a 25 négyzetméteren. Szép kilátások! Sporttáska hever a legtöbb ágyon, ketten-hárman az ablakon kilógva cseverésznek. Egy sortos, vékony, szőke lány valami diszkós buliról beszél, közben repkednek a kereszt- és vezetéknevek, meg a „Nem hiszem el!”, „Azzal jött össze?” és hasonló meglepett, felháborodott vagy lesajnáló mondatok a másik, kicsit ducibb lány szájából. Összeszorul a torkom, könnyel telik meg a szemem: ezek itt mind ismerik egymást, akkor én leszek a senki, a fura lány, a batikolt pólós kövér csaj. Anyámat kezdem keresni a tekintetemmel, mintha ovis lennék, és még elhinném, hogy a szülők mindentől megvédenek. Épp az egyik felső ágyra teríti az otthonról hozott sárga-fehér csíkos puha pokrócot, ami a koleszból kapott hosszú listán szerepelt a szükséges dolgok között a fürdőpapucs, a konzervnyitó meg a bögre, tányér és evőeszközök mellett.

– Már csak ez volt szabad – magyarázza anyám a választását, szabadkozik, pedig nincs miért.

– Az apu? – kérdezem bátortalanul, mert őt sehol sem látom, és ez nem sok jót jelent.

– Azt mondta, megvár a kocsiban.

Megkönnyebbülök; eggyel kevesebb ok, amiért megbámulhatnak. Anyám a mosdó feletti polcon matat, kiteszi a bögrémet, hagyom, de közben azt gondolom, hogy talán mégsem ezt a micimackósat kellett volna berakni, olyan dedós. Ha anyu elmegy, majd eldugom inkább kint, a szekrényemben. A ruháim szép rendezett oszlopban bekerülnek a helyükre. Látom anyámon, hogy vonakodik indulni, pedig igazából nincs már dolga velem, és apu már biztosan türelmetlen odalent. Még haza is kell érniük, és a fröccs is hiányozhat már neki. Megragadom anyu kezét. Erősen fogom, ahogy mami szokta az enyémet az úttesten átkeléskor, és levezetem a parkolóhoz. Útközben szökdécselek,

súlytalan szavakat mondok a következő napokról, gyakori hazatelefonálásról, pénteki viszontlátásról.

Hosszan állok a lépcső alján, észre sem veszem, hogy a bal kezemmel a kőkorlát hibátlan felületét simogatom, amíg a füstölő Skoda eltűnik a fenyőfák mögött. Úgy teszek, mintha nem venném észre a két langaléta srácot, akik az épület sarkánál röhögnek. Kinevetik a kocsinkat, anyámékat, engem.

Ökölbe szorul a kezem, de továbbra is közömbösséget tettetek, és még mindig ott strázsálok a lépcsőn, mintha dolgom lenne. Pedig nincs. Se fent, se lent semmi dolgom. Mi a francot fogok én itt csinálni?

2.

A Zrínyiben minden máshogy van, mint az általánosban volt. A legkézenfekvőbb különbség, hogy ott már a legnagyobbak közé tartoztam, és most újra a legkisebb lettem, akinek félre kell húzódni a folyosón, ha a hatalmas termetű negyedéves, mély hangú srácok elvágtáznak mellette. Abszolút fogalmam sincs róla, hogy ki kicsoda. Az osztálytársakat már egészen jól memorizáltam. Az a tizenegy lány, akikkel egy szobában vagyok, viszonylag rendes, az egyikükkel padtársak lettünk. Az ablak melletti második pad a miénk, Mónié meg az enyém. Móni csepregi, közelebb lakik Rábaszeghez, mint én, így több iskolatársat ismer. Az ő esetében teljesen logikus volt ezt az iskolát választani, én viszont mindenképpen olyan sulit akartam, ami Sároson senkiben még csak fel sem merült a továbbtanuláskor. Az osztályfőnökünk, Mágh Mária egy magas, nyúlánk nő. Nehéz megítélni, mennyi idős, de anyunál szerintem fiatalabb. Barna haját mindig kibontva hordja, és tanítás közben idegesen dobálja hátra vagy simítja szigorúan a füle mögé. Ő a magyartanárunk is, és nekem különösen kötődnöm kellene hozzá, mivel a magyart hétéves koromtól a felségterületemnek tekintem. Úgy gondolom, egyenesen tévedhetetlen vagyok benne, s persze állandóan rettegek, hogy jön valaki, aki azzal szembesít, hogy ebben is olyan béna vagyok, mint tesiből vagy kémiából. Így aztán őt is sokat fürkészem, ahogy a többieket. Mind a huszonhat új arcot, fiúkat és lányokat. Még minden párbeszéd óvatos köztünk, mintha törékeny tojásokat pakolnánk, és ezt nehezen viselem, mert az általánosban már elhagyhattuk a felszínességet, mélyre lehetett ásni, nagyképűen filozofálni, élethelyzeteket és embertársakat kielemezni, elhinni, hogy van igazságom, és ezt ki lehet nyilatkoztatni bármikor, bárkinek bátran és erőteljesen. Ez a sok gondolat most ketrecbe zárva csücsül a fejemben, meg vannak sértődve, hogy senki nem kíváncsi rájuk. A sértődöttség talán az arcomon tükröződik, és ez okozza, hogy már az első hetekben elkezd épülni egy fal körém, amit –

hiába is tagadnám – én rakosgatok téglánként. Egy téglához elég, ha a két kemény magra nézek. Az osztályban ugyanis az első naptól kezdve van két kemény mag. Az egyik a rábaszegi diákokból áll, ők itthon vannak, itt születtek, otthonosan mozognak, ennél fogva ismerik egymást, akkor is, ha az évnyitón találkoztak először, úgy istenigazából... Tudják a sarki kocsma nevét, tudják, hol sütnek igazán jó pizzát, tudják a helyi tornászok nevét, akikről az újság is ír. Tudják, kinek-hol dolgoznak a szülei, s eszerint hova sorolhatóak az iskolai és a városi rangsorban. A másik mag a menőké, bár koleszosokból áll, nem tartozom közéjük. Ők kívülről fújják, ki kicsoda a felsőbbévesek közül, kik a jóképű fiúk, kik a népszerű lányok, akikkel érdemes jóban lenni. Esténként csoportokba verődve beszélgetnek a kollégium ebédlőjében, míg a nevelőnő tusolni nem küldi őket. Sokszor le sem megyek vacsorázni, mert sehogy sem tudom elhelyezni magam az asztaloknál. A vacsoraasztalhoz egyesek átöltözve és sminkben járulnak, mert ilyenkor átjönnek a fiúk a saját kóterükből, és ezzel a felmosás-szagú, fura állagú menzának helyet adó ebédlő piactérré változik, ahol a fiúk lányt választhatnak maguknak, a lányok pedig megpróbálják eladni magukat. Én ezen a piacon a romlott áruk közé sorolom magam, én vagyok a penészes citrom, amit a szép sárgák között felejtettek, és ami végül úgyis egyedül marad a dobozban. A penészes citrom pedig jobb esetben láthatatlan, rosszabb esetben megvetés tárgya, amit majd undorodva a szemétre hajítanak.

Az általánosban már volt szerelmem, sőt az igazat megvallva, már az óvodában is. A kisgyermek ösztönös önbizalmával, bátran vallottam szerelmet, és óriásira dagasztott képek növekedtek a fejemben arról, hogyan csókolózunk majd a Ricsivel a homokozóban, később pedig arról, hogyan szorongatjuk egymás izzadó tenyerét Ákossal a moziban. Sokáig cseppet sem zavart, hogy a fantazmagóriák mindig azok is maradtak, azaz soha még csak egyetlen töredékük sem valósult meg az évek során. Aztán valahogy minden megváltozott. Elkezdtem magamat utálni azért, hogy nem kellettem egy fiúnak sem. Nagyon egyszerűen le is vezettem magamban, hogy aki nem szép, az nem kell, és kész. Úgy gondoltam, ahhoz, hogy szépnek tartsanak, mindenképp vékonynak kellene lennem, és sokkal jobb ruhákban kellene járnom. Egyiket sem tudtam megvalósítani, úgyhogy maradt a magányos poroszkálás. Az út végül szépen kivezetett engem a sivár végállomásra, ahol

álmodozni lehet ugyan, de hiábavaló szerelmet keresgélni.

Ezért a Zrínyiben már rá sem nézek a fiúkra, állandóan szemlesütve járok, így ha ők netán észre is vennének, az hozzám nem érhet el. Sokszor repkednek a fejem felett a nevek, a kialakuló és megszűnő párkapcsolatok történetei, melyeket a szobatársak hüledezve vagy nevetgélve osztanak meg egymással. Ezek látszólag teljesen hidegen hagynak, valójában persze nagyon is fájnak, hiszen megélhetetlenek a számomra. A fiúzás és a pletykálás helyett a könyvekbe és a tanulásba fektetem minden energiámat, és közben csak a közösségi lét hártyás felszínét érintem nap mint nap.

A kollégium szigorú rendje szerint fél ötkor tanórán kell részt venni. Ugyanolyan termek vannak az épületben, akár a gimnáziumban; ezeket jóindulatúan tanulószobának hívjuk, de a táblával, katedrával és padokkal felszerelt helyiség cseppet sem hasonlít szobára. Különösen nehéz magamban és nem hangosan tanulni, korábban nem ezt szoktam meg, s ezért sokszor már az óra előtti szabadidőt is felkészüléssel töltöm, míg a többiek a városban flangálnak csapatokba verődve.

Kora délután Mónival beszerzünk a kisboltban egy kakaós csigát és egy doboz tejet, ezt ki tudom gazdálkodni a kevéske pénzből, amit anyu adni tud a hétre, és amiből még a hazautat is ki kell fizetnem. Ez a kakaós csiga és a tej ebédem és vacsorám egyben, a méreteim mégsem akarnak csökkenni.

A hangos tanulásra kis rejtekhelyeket keresek a kollégium épületében, ami elég nehéz feladatnak bizonyul, hiszen a felsőbbévesek felségterületeire nem merészkedhetek. Az övék például a kiskonyha és a porta, ahova a telefonhívások is befutnak. Végül a padlásfeljárót nevezem ki saját zugomnak, és itt magolom a tananyagot nagy buzgalommal a tarka csíkos takarón gubbasztva, amit mami horgolt nekem.

– Fel fogsz fázni, Esztike, mit csinálsz abban a sötét lukban? – sopánkodik fújtatva a lépcsőfordulóban rám találó kerekded nevelőnőnk, Zsuzsa néni.

Azt akarom felelni, hogy aztán kit érdekel, felfázom-e, de a magamban eldörmögött válasz csak az arckifejezésemen torzít egyet, helyette kedves és gyermeki hangon annyit mondok:

–Nem fogok, Zsuzsa néni, pokrócon ülök. Csak a törit mondom fel magamnak.

– Hát, ez az Esztike milyen szorgalmas! – negédeskedik tovább Zsuzsa néni, amit annyira nem érzek őszintének, hogy rendesen hányingerem támad tőle.

Nem is reagálok, visszafordulok a könyvhöz. Az ókori görögök városállamai nehezen mennek a fejembe, sokkal jobban szerettem a nyolcadikos anyagot a második világháborúról, ezért még jobban bosszant, hogy a nevelőnő továbbra is ott strázsál a lépcső tetején, hallom, ahogy szuszog, és tudom, hogy engem néz.

– Jól van, tanuljál csak, Esztike! – fordul a folyosóra vezető ajtó felé végre. Megkönnyebbülve bólintok, de már nem nézek rá.

Alig haladok egy fél oldalt, amikor egy zacskózörgéssel kísért, hangosan nevetgélő csapat közeledik a lépcsőn felém. Óvatosan kipillantok a félhomályból, a B-s lányok azok. Nem is értem, miért ezen a kis lépcsőn jönnek fel, mikor az ő szobájuk a folyosó másik végén van. Egészen kicsire húzom össze magam, hátha akkor nem vesznek észre. Elmélyülést színlelek, de közben hallgatom a beszélgetésüket.

– Remélem, nincs kocsmaszagunk, ha a Teca észreveszi, mehetünk a dirihez raportra – nyávogja egy kampósorrú lány. Magas és sudár, mint egy tiszteletteljes jegenyefa, már most modellkarrierje lehetne, ha nem a rábaszegi gimiben futtatná magát.

– Van rágóm, várjál – mondja erre a tejfölszőke barátnője, és ott a lépcsőn kezdi osztogatni a másik háromnak a Wrigley’s-t.

– Láttad, a Dorozsi hogy nézett? – kérdezi a kampósorrú, miközben köszönet nélkül rágni kezdi a mentolos lapocskát.

– A Dorozsi mindenkit néz – vonja meg a vállát egy sötétbarna hajú, Martens bakancsot viselő, alacsonyabb lány.

Minden lépése királynői, a kézfeje a hanglejtésével együtt rebben, mint egy könnyű szárnyú pillangó. Ezt a lányt már sokszor figyeltem a közös tanulószobán. Mindig mesterkélten pakolja magát, felsőbbrendűen közlekedik a padsorok között, s úgy ül le a helyére, mintha minimum az apjáé lenne az egész intézmény. Röhejes. A kampósorrú most megsértődni látszik, hátat is fordít a többieknek, felvonul az emeletre, és kivágja az elválasztó ajtót.

A hideg falhoz simulok, a nehéz, vas padlásajtó réséből dohos szag csapja meg az orromat. A poliszok jellemzői, olvasom a jegyzetemet, erőltetem a koncentrálást.

– Helló! – Összerezzenek. A martensos mellettem áll, a többiek már nincsenek ott.

– Helló – nyögöm ki rettentő sután, és nem az arcát, hanem a méregdrága Levi’s farmerjának hibátlan varrását fixírozom. Nem hagyja annyiban, leguggol, hogy az arcunk egy szintre kerüljön.

Világoszöld macskaszeme van, tele karcsú, sárga szirmokkal, szabályos, mint egy mezei virág.

– A múltkor tanulószobán a Zabhegyezőt olvastad – szegezi nekem, mintha vallatna, és egy sötétbarna tincset elegánsan hátrasimít az arcából.

– És? – Máris elszégyellem magam, túl bunkóra sikerült ez az és, de őt – úgy tűnik – nem zavarja.

– Ha befejezted, kölcsönadod? Az enyémet elhagytam a szombathelyi állomáson, pedig még a fele hátra van.

– Jó – bólintok. Talán egy fokkal melegebb tónusú a hangom, de semmi egyebet nem bírok hozzátenni.

– Nagyszerű – mondja választékosan. A beszéde is olyan nagyzolós, mint a mozdulatai. – Imádom azt a könyvet. – Leül a lépcsőre, én meg majdnem azzal jövök, hogy fel fog fázni. – Holden Caulfield teljesen én vagyok. Kritikus, ironikus, kiábrándítóan őszinte és rohadtul tisztán látja a környezetét.

Tudtad, hogy a pasi, aki megölte John Lennont, ezt olvasta a gyilkosság előtt? Hátborzongató, nem?

Szereted a Beatlest? – várakozva és lelkesen néz rám, már nem is látom olyan ellenszenvesnek.

– Szeretem. Van egy kilencven perces válogatáskazim, ha akarod, kölcsönadom – bukik ki belőlem egy szuszra, magam is meglepődök, hogy ilyen közlékeny lettem hirtelen. – Az unokanővérem másolta, rajta vannak a legjobb számok, a Let it be, a Yesterday, a The Long and Winding Road.

– Ó, de jó. A Winding road on folyton sírok – neveti ki saját magát. Könnyedén odavetett vallomása abroncsot fon a szívem köré, a merev fémháló egyik szálkája átszúródik az izomszöveten. A nyolcadikos, esős osztálykirándulást a fülemen a walkmannel és a végtelenített Winding road dal bőgtem végig. Az akkori ofőm azt kérdezgette, míg meg nem unta a hallgatásom, hogy „mi a baj?”, de én sem akkor, sem azóta nem tudtam megmagyarázni még magamnak sem, mi játszódott le bennem. – A Strawberry Fields is rajta van?

Elszorult torokkal bólogatok. Hirtelen és természetesen fogja meg a kezem. Az érintése úgy hat

rám, mintha kinyitná a testem körül feszülő, fojtó kalitkát. Szeretném megölelni, de nem teszem, akkor biztosan hülyének nézne.

– B-s vagyok, Klaudia – szorítja meg enyhén a csuklóm.

– Eszti – lehelem hálásan, mert valahol mélyen érzem, hogy ez egy fontos pillanat. Életre szóló.

3.

A hatalmas és teletömött hegymászó zsákkal csak görnyedten tudok közlekedni, a vállamat is vágja, pedig alig néhány perce, hogy leszálltam a buszról és látszólag könnyedén, de valójában irtó nehézkesen a hátamra kanyarintottam. Az autóbuszállomástól szerencsére nem kell sokat gyalogolnom. Sajog a térdem, az előttem lévő ülés háttámlájának támasztott lábbal gubbasztottam a viszketős anyagú széken a másfél órás út alatt. Senki sem jött ki elém, és ettől kicsit megremeg a szám széle a szmogos állomás hangzavaros kavalkádjában. Annamari máskor itt szokott várni lelkesen és boldogan, mint azok a kutyák, akik a gazdájuk sírján ücsörögnek étlen-szomjan a hűség terhétől sújtva. Most azonban nem áll ott vékony, ezüst keretes szemüvegében, kék szemébe lógó szalmaszínű rövid hajával, félszegen mosolyogva a járatindulásokat ismertető tábla előtt, és nem sorolja nekem hazáig, hogy az összekuporgatott zsebpénzéből chipset és gumicukrot vett a kisboltban, s azokat eldugta a Commodore mellé a szekrénybe, hogy horrorfilm-nézős, nassolós, titkos szeánszot tartsunk éjjel, amikor már mindenki más alszik. Sokkal hosszabbnak tűnik ez a séta hazafelé a tizenegy éves Annamari csacsogása nélkül. Tavaly még halálosan idegesített a húgom.

Sokszor kellett magammal vinnem őt péntekenként, amikor a barátaimmal az akkor megnyílt McDonald’sba vagy moziba mentünk. Ciki volt a húgomat istápolni a többiek előtt, pedig szépen viselkedett, nem nyafogott semmiért, nem beszélt bele a nagyok dolgába, és még az apróját is rendre odaadta, hogy egy hamburgerre vagy rágógumira fussa. Mióta nem lóg rajtam, hiszen én Rábaszegen, ő meg itt, Sároson tölti a hétköznapokat, sokat javult a viszonyunk. Illetve az én hozzáállásom változott vele kapcsolatban. Sajnálom őt, amiért itt hagytam, furdal a lelkiismeret amiatt, hogy kiszakadtam a sárosi életünkből. Nem tisztességes dolog a családi problémákat magam mögött hagyni, és játszani a gondtalan gimnazistát, miközben itthon, ki tudja, hogyan zajlik az élet.

Mondjuk ezt akkor sem tudtam meg, amikor a hétvégekre hazajöttem, mert valahogy sosem beszéltünk erről. A nővérem, Julcsi egész hétvégén takarított, mosogatott, kisfelnőttként intézkedett még anyu dolgaiban is. Engem persze meséltettek. Minden hazaút alatt gyakoroltam a nagy szerepet, a vidám, anekdotázó nagylányét. Szerettem, ha anyu nevet, így aztán paródiákat adtam elő

az osztálytársaimról és a tanárokról, és anyu azt mondta, mindig lehet sejteni, hogy az adott héten ki gyakorolt rám nagyobb hatást, abból, hogy milyen beszédstílust vagy gesztusokat vettem magamra.

Ezer arcom volt feléjük, mind kirobbanóan jókedvű, tele viccel és gondtalansággal. Azt az egy negatív arcomat, amit a legőszintébbnek éreztem, a befelé fordulót és zárkózottat, mindig elhagytam valahol a szántóföldek mentén a Sáros helyiségnévtábla előtt. Ezúttal a rendőrség épületénél jövök rá, hogy rossz arcommal tartok hazafelé, ezért lassítom a lépteimet, bár már nagyon szeretném a szennyessel teli zsákomat levenni a hátamról. Időt kell nyernem, hogy a harmadik emeletre érve már őszintén tudjak mosolyogni. A lépcsőház ajtaja nehezen nyílik, vállal taszítom be, belépéskor rögtön megcsap a kukaszag. Míg a rozsdabarna lépcsőkön gyalogolok felfelé, próbálom kitalálni, vajon ma milyen a hangulat nálunk. Apám otthon van-e, vajon munka után egyből hazajött vagy csúszója volt, és még tekergett a városban, mielőtt megérkezett. A második és a harmadik emelet között vannak a kőbe ivódott vérfoltok, amiket gyűlölök, pedig igazán megszokhattam volna már őket. Idejét sem tudom, mikor csöpögtek oda apám betört fejéből, miközben két haverja vonszolta fel részegen a lakásunk ajtaja elé. Sajnos képtelenség olyan lassan haladni, hogy soha ne érjek oda az ovális lábtörlőhöz. És ha már ott állok a fehérre festett ajtó előtt, akkor a kilincset is le kell nyomnom, s ha lenyomtam, hát óvatosan ki is kell nyitnom, aztán beosonni zajtalanul. A nagyszoba ajtaja van legközelebb, azon nézek be először, üres. A konyhában diszkréten szól a Petőfi Rádió, edények csörömpölnek, oda-odaütődnek a mosogató zománcozott oldalának. Ez anyu! Ettől rögvest nyugodtabban ver a szívem és bátrabban lépek beljebb az előszoba padlószőnyegén. Anyu pont felnéz a mosogatóvízből, elég odaintenem neki, és a frászt sem hozom rá azzal, hogy váratlanul ráköszönök.