A fordítás alapjául szolgáló eredeti kiadás:

Ruchir Sharma: The 10 Rules of Successful Nations

Copyright © 2020, Ruchir Sharma

All rights reserved

Magyar kiadás:

Ruchir Sharma: A sikeres nemzetek tíz szabálya

© MCC Press Kft., Budapest, 2024

© Forgács Ildikó, 2024

Fordította: Forgács Ildikó

Minden jog fenntartva, beleértve a sokszorosítás, a nyilvános előadás, a rádió- és televízióadás jogát, az egyes fejezetekre vonatkozóan is.

ISBN 978-963-644-072-5 (print)

ISBN 978-963-644-073-2 (epub)

Kiadja az MCC Press Kft.

Felelős vezető: Novák Tamás

Felelős szerkesztő: Pál Zsombor Szabolcs

Szaklektor: Grécziné Havasi Benigna

Olvasószerkesztő: Bíró Csilla

Korrektúra: Grim Jolán

Borítóterv: Csuth Péter

Elektronikus verzió v1.0

Készítette: Madarász György

TARTALOM

Köszönetnyilvánítás

Bevezetés – Átmenetiség

1. Népesség

2. Politika

3. Egyenlőtlenség

4. Államhatalom

5. Földrajz

6. Beruházások

7. Infláció

8. Valuta

9. Adósság

10. Felhajtás

Függelék

Megjegyzések

Név- és tárgymutató

Köszönetnyilvánítás

Szerzőként befutott alternatív karrierutam első két évtizedében belenyugodtam Christopher Hitchens író tanácsába: „Mindenkiben rejtőzik egy könyv, de az esetek többségében jobb, ha ott is marad.” Szívesen írtam véleménycikkeket, de az túlságosan ijesztőnek tűnt, hogy könyvet írjak. Mindez Tony Emersonnak köszönhetően változott meg, aki 2010-ben otthagyta felelős szerkesztői állását a Newsweek Internationalnál, hogy segítsen megírni a Breakout Nations (Kitörő nemzetek) című könyvemet. Azóta minden írói vállalkozásomban ő a partnerem. Ha egyszer aztán az ember rákap az írásra, lehetetlen benn tartani a gondolatokat. A legutóbbi projektem, amelynek megszületésében Tony a segítségemre volt, A sikeres nemzetek tíz szabálya (The 10 Rules of Successful Nations) a 2016-ban a W. W. Nortonnál megjelent The Rise and Fall of Nations (A nemzetek felemelkedése és bukása) című kötet rövidített és átdolgozott kiadása.

Szerencsés vagyok, amiért enyém a szakma egyik legjobb, Jitania Kandhari vezette kutatócsoportja. Jitaniával 1998 óta dolgozom együtt, és csak csodálni tudom határtalan energiáját és a gazdaságkutatás iránti lelkesedését. Örökké hálás leszek neki, amiért mindig mellettem állt, amikor útmutatásra vagy segítségre volt szükségem. Szeretnék köszönetet mondani Steven Quattrynek is, a csapat egyik vezéralakjának, aki talán a legolvasottabb ember, akivel valaha találkoztam. Érdeklődése messze túlmutat a közgazdaságtanon és a politikán, laterális gondolkodása pedig jelentősen hozzájárult ahhoz, hogy jobban megértsem a világot. Szeretném továbbá köszönetemet kifejezni a csapat korábbi tagjainak: Soham Senguptának a The Rise and Fall of Nations kapcsán folytatott alapos kutatásaiért, valamint Karen Leitonnak, aki óriási munkát végzett el, hogy ezeket a kutatásokat a tíz szabály számára aktualizálja. Nehéz elképzelni azonban, hogyan tudnék bármit is befejezni Paul Weiner nélkül. Több mint tizenkét éven át volt a csapat kormányosmestere, de több is annál, és minden eddigi vállalkozásomban részt vett. A gyors gondolkodású Christine Dsouza hasonló szerepet játszik Mumbaiban.

Amióta 1991-ben elkezdtem írni, a nővérem, Shumita Deveshwar mindig mellettem állt, és a lényegesnek tartott újságkivágások megőrzésétől kezdve az összes írásom ellenőrzéséig mindenben támogatott. Mielőtt Tony feltűnt volna, Shumita volt az, aki otthagyott csapot-papot, hogy megszerkessze a cikkeimet. Sosem leszek képes meghálálni azt a feltétel nélküli támogatást, amelyet tőle és a szüleimtől kaptam, akik kezdetektől fogva elnézőek voltak a hóbortjaimmal szemben.

Az évek során valószínűleg közeli barátom és mentorom, Simran Bhargava volt a legnagyobb hatással a gondolkodásomra és az írásaimra. Ő tanított meg arra, hogy – Rudyard Kipling szavaival élve – ne veszítsem el a fejem, amikor körülöttem mindenki más elveszíti, és belém plántálta azt az alapvető leckét, hogy ha valamit nem tudok egyszerűen megmagyarázni, akkor azt nem értettem meg elég jól.

Kevés olyan önzetlen tett létezik, mint sorról sorra végigolvasni valaki másnak a könyvét, és részletes észrevételekkel szolgálni. Hihetetlenül szerencsésnek mondhatom magam, amiért sokakat találtam, akik hosszú órákat töltöttek azzal, hogy megosszák velem felbecsülhetetlen értékű meglátásaikat a The Rise and Fall of Nations kéziratával kapcsolatban. Őszinte köszönetem illeti Dorab Sopariwalát, India egyik nagyrabecsült kutatóját, Rahul Sharma írót és szerkesztőt, barátomat, Sabah Ashrafot, Pierre Yaredet a Columbia Egyetemről, valamint kollégáimat, Ashutosh Sinhát, Paul Psailát, Jim Uptont, Swanand Kelkart és Amay Hattangadit.

Szeretnék köszönetet mondani munkatársamnak, Amy Oldenburgnak írói próbálkozásaim során nyújtott minden támogatásáért, és számos kollégámnak – Tim Drinkallnak, Eric Carlsonnak, Cristina Piedrahitának, Gaite Alinak, Pierre Horvilleur-nek, Vishal Guptának, Jorge Chirinónak, Samuel Rheenek, Munib Madninak, May Yúnak és Gary Cheungnak –, amiért ötleteikkel segítettek az egyes fejezetek és témák megírásában. Cyril Moulle-Berteaux régóta az intellektuális edzőtársam, akivel a kötetben található számos gondolatról töprengtünk együtt. Ő a legjobb analitikus elme, akivel valaha találkoztam.

Szerencsésnek mondhatom magam, amiért a kiadói szakma két éles eszű szerkesztőjével dolgozhatom együtt, és szeretném megköszönni Stuart Proffittnak az Allen Lane-nél és Brendan Currynek a Nortonnál, hogy időt szánnak projektjeim támogatására és prózám csiszolására. Ugyancsak hálás vagyok ügynökömnek, a legendás Andrew Wylie-nak és londoni munkatársának, James Pullennek, amiért támogatták ezt a vállalkozást.

Befektetőként és íróként is hálás vagyok, hogy a világ minden táján kapcsolatba léphettem a legszínvonalasabb kutatócégekkel és elemzőkkel. Bár nem tudok mindenkit felsorolni, akivel e könyv kapcsán beszéltem, szeretnék külön köszönetet mondani Dan Finemannek.

Fareed Zakaria sok aktuálpolitikával foglalkozó ember számára nyújt inspirációt, én pedig abban a szerencsés helyzetben vagyok, hogy közeli barátomnak tudhatom. Gyakran hangsúlyozta, hogy a könyvek írása milyen szerepet játszik „az ember szellemi tőkéjének növelésében”, és állandó bátorítása alapvető fontosságú volt számomra ahhoz, hogy tollat ragadjak.

Ha visszatekintek azokra, akik segítettek nekem a The Rise and Fall of Nations megírásában, illetve annak a tíz szabállyá való finomításában, megdöbbenek ennek a sok embernek a nagylelkűségén. Mindannyiuknak hálás vagyok, és közben eszembe jut annak a két politikusnak a története, akik ugyanazon az egyetemen végeztek, s annak évkönyvébe a következőket írták: „Ennek az egyetemnek köszönhetően vagyok az, aki vagyok” – mire a válasz: „Miért az egyetemet hibáztatod?” Az itt felsorolt emberek tehát nem tehetnek arról, ha a könyvem végül nem nyeri el az önök tetszését.

BEVEZETÉS

Átmenetiség

Amióta csak erre vonatkozó adatokkal rendelkezünk, a közgazdászoknak sosem sikerült előre megjósolniuk egyetlen amerikai gazdasági válságot sem, ideértve a világot 2008-ban megrázó gazdasági világválságot is. Még saját szakmájukon belül is támadások érik őket, amiért kizárólag elméleti síkon mozognak – túlságosan az elegáns matematikai modellekre összpontosítanak, amelyek azon a feltételezésen alapulnak, hogy az ember mindig racionálisan cselekszik, vagy olyan adatokra, amelyeket túl ritkán frissítenek ahhoz, hogy előre jelezhessék a jelentős gazdasági változásokat.

Mindenki tudja, hogy hiábavaló dolog előrejelzésekre hagyatkozni, de azt is, hogy ez mégis szükséges és elkerülhetetlen. A politikusok, a technokraták, az üzletemberek és a befektetők egyaránt érdekeltek abban, hogy meg lehessen jósolni az egyes országok gazdasági fellendülését vagy bukását, hiszen mindaddig nem tudnak terveket vagy politikai irányelveket megfogalmazni, amíg nem rendelkeznek megalapozott becsléssel arról, hogy mi várható. Ha a jóslat beigazolódik, az emberek milliárdjainak segíthet; ha pedig téves, annak negatív következményei hasonló mértékűek lehetnek.

Ez a könyv, amelynek anyaga a gazdaság különböző területein eltöltött negyed évszázadom során kristályosodott ki, tíz szabályt vázol fel, amelyekkel meghatározható, hogy egy ország felemelkedőben van-e, hanyatlik vagy épp csak vergődik. A szabályok együttesen a változások észlelésére szolgáló jelzőrendszert alkotnak.

Van néhány elv, amely minden szabály alapjául szolgál. Az első az, hogy felismerjük a gazdasági trendek átmeneti jellegét és a változás szabályos ritmusát. A közelmúlt válságai csupán a legfrissebb olyan figyelmeztető jelek, amelyek arra hívják fel a figyelmünket, hogy a világ normális állapota az átmenetiség – vagyis hogy olyan környezetben élünk, amely hajlamos a fellendülésekre, visszaesésekre és a tiltakozásokra.

Az 1960-as években a gyorsan növekvő Fülöp-szigeteki gazdaságot Ázsia jövőjeként ünnepelték, és az ezzel kapcsolatos hírverés tette lehetővé, hogy Manila adjon otthont az Ázsiai Fejlesztési Bank (ADB) központjának. A következő évtized végére Ferdinand Marcosnak, a Fülöp-szigetek korábbi elnökének diktatúrája alatt a növekedés leállt, az Ázsiai Fejlesztési Bank azonban egyszer s mindenkorra Manilában maradt. Az 1970-es évek során a hasonló módon levont következtetések nyomán néhány amerikai tudós és hírszerzési elemző azt jósolta: a szovjet gazdaság lesz a legnagyobb a világon. Ehelyett az ország az 1980-as évek végén összeomlott.

A korábbi rossz tapasztalatok nem akadályozták meg, hogy újabb túlzott állítások lássanak napvilágot a XXI. század első évtizedében, amikor a globális hatások – a nyugati bankokból történő könnyű pénzkiáramlás, a nyersanyagárak ugrásszerű növekedése és a világkereskedelem szárnyalása – megduplázták a feltörekvő országok növekedési ütemét. 2007-re az 5 százaléknál gyorsabban bővülő gazdaságok száma elérte a százat, vagyis a második világháború utáni szám ötszörösét – az előrejelzések pedig azt feltételezték, hogy ez a rendkívüli esemény tartós állapot lehet. Úgy vélték, hogy ha a kirobbanó formában lévő gazdaságok továbbra is kitartanak, akkor számos feltörekvő ország átlagjövedelme hamarosan felzárkózik a gazdag országok átlagjövedelméhez, vagy legalábbis megközelíti azt. A szegény országok nélküli világról szóló elképzelés körülbelül annyira volt hihető, mint ha azt mondtuk volna, hogy a világon nem lesznek többé szegény emberek, mégis kevesen kérdőjelezték meg ezeket az előrejelzéseket.

A marketingszakemberek elkezdték Brazíliát, Oroszországot, Indiát és Kínát BRICS-országokként emlegetni azt sugallva: ezeknek a feltörekvő óriásoknak valós esélyük van arra, hogy uralják a világgazdaságot. Azt feltételezték, hogy Kína felemelkedése magával fogja húzni Oroszországot és Brazíliát is, amelyek elsősorban olaj és más termékek Kínába való exportálásából gyarapodtak. Az egyre növekvő kínai kereslet Moszkvától Lagosig beindította volna az emelkedő nyersanyagárak és az egyre nagyobb gazdagság „szuperciklusát”. Ezzel egyidejűleg a világkereskedelem, illetve a tőkeáramlás szárnyalt, és sok elemző vélte úgy: ezek az erők segíteni fogják, hogy a jövedelmek a nagy feltörekvő piacokon növekedhessenek.

Ezt az optimizmust a 2008-as válság törte le. A kereskedelmi forgalom lelassult. A pénzforgalom összeomlott. Az olaj és más nyersanyagok ára meredeken zuhant, és 2014-re az elemzők már „megtörtnek”, „omladozónak” és „átkozottul nevetséges befektetési koncepciónak” tartották a BRICS országait.[1] Azóta Kína éves GDP-növekedése 14 százalékról 6 százalékra, magánbecslések szerint pedig ennél is alacsonyabbra zuhant.[2] Oroszországban és Brazíliában a 2019-es adatok szerint 1 százalékos volt a növekedés. India, az egyetlen BRICS-ország, amely 2014-ben még viszonylag stabilnak tűnt, szintén lényegesen lelassult.

A BRICS-országok sorsa arra figyelmeztet, hogy a gyors gazdasági növekedést nagyon nehéz fenntartani. A második világháború után Nyugaton, illetve 1980 után szerte a világban megtapasztalt széles körű fellendülés sokak figyelmét elterelte erről a tényről. Az elmúlt százötven évet vizsgálva a Goldman Sachs kutatói többtucatnyi „nagy stagnálást” fedeztek fel, olyan hosszú pangó időszakokat, amelyek egy adott ország átlagjövedelmét jelentősen csökkentették a társaihoz viszonyítva. Ezek közül 90 legalább hat évig tartott, 26 pedig több mint tíz évig. Ezek a válságok számos országot utolértek, köztük Németországot az 1860-as és 1870-es években és Franciaországot a XXI. század első évtizedében. A leghosszabb huszonhárom évig tartott, és Indiát sújtotta 1930-tól kezdődően. Európa és Ázsia fontos régiói még az ipari forradalom előtt is több száz évig tartó, gyakorlatilag növekedés nélküli időszakokat éltek meg.[3]

A szakértők a második világháború utáni – különösen a Japánhoz, Dél-Koreához és Tajvanhoz hasonló – „csodákat” elhalmozták figyelmükkel. Ezek évtizedeken át fenn tudták tartani az erős növekedést, és a fejlődő országok közül a fejlett országok közé léptek elő. Ám ezek csak ritka kivételek az átmenetiség szabálya alól. A hosszú pangások és a súlyos visszaesések sokkal gyakoribbak, és legalább olyan fontosak a gazdaságok valódi működésének megértéséhez, mint a második világháború utáni „csodák” jelensége. Az előrejelzések készítői mégis kitartottak amellett, hogy Kínától Indián át Kenyáig az egyes országok gazdasági fellendülése nem fog véget érni. A gazdasági körülmények átmenetisége azt jelenti, hogy az aktuális trendeket sosem vetíthetjük ki a távoli jövőre.

Koncentráljunk a közeljövőre!

A könyv egyik alapvető célja, hogy észszerű időkeretben vizsgálja a gazdasági folyamatokat. A globalizáció tendenciái legalább a XII. század óta – tehát amióta Dzsingisz kán biztosította a kereskedelmet a selyemúton – hullámzóak, a gazdasági növekedést alakító üzleti, technológiai és politikai ciklusok pedig rövidek, általában öt év körüliek. Ennélfogva minden olyan előrejelzés, amely a következő egy-két ciklusnál – öt-tíz évnél – távolabbra tekint, valószínűleg jelentős mértékben téves.

A húsz vagy akár száz évet átfogó előrejelzéseknek esélyük sincs átvészelni a közbeeső évek változásait. Új gazdasági szereplők jelenhetnek meg, ahogy Kína az 1980-as évek kezdetén, vagy Kelet-Európa az 1990-es években. Új technológiák jöhetnek létre, mint például az internet az 1990-es években, vagy akár a 3D nyomtatáshoz hasonló digitális gyártási technikák napjainkban. Amikor Japán, Kína, India vagy más hasonló országok egy évtizeden át gyorsan növekednek, az elemzőknek nem a nyerő széria folytatódásának okaira kellene összpontosítaniuk, hanem arra, hogy e ciklus mikor fordul majd meg.

A gyakorlatias emberek számára az előrejelzés lényege az időzítés. A permabullok[4] és a permabearek[5] makacs következetessége aláássa szavahihetőségüket, mert az időzítés igenis számít. Az olyan közgazdászok, mint Nouriel Roubini, akik már évekre előre jelezték az amerikai adósságválságot, nagy elismerésben részesültek, amikor az végül 2008-ban bekövetkezett. Ám ha a vállalkozások, a politikai döntéshozók és a befektetők ezekre a figyelmeztetésekre alapozták volna terveiket, akkor lemaradtak volna a 2008 előtti globális fellendülésről és az ezzel járó lehetőségekről. A gyakorlatias elemzők olyan dinamikus mutatókat figyelnek, amelyek felfedik az árrések kritikus változásait, tehát azokat a közelgő gazdasági elmozdulásokat, amelyek a következő öt évre prognosztizálják annak alapvető irányát. Nem törődnek azokkal a futuristákkal, akik azt hirdetik, hogy a következő évszázad Ázsiáról vagy éppen Afrikáról fog szólni.

A neves pszichológus, Philip Tetlock előrejelzések ezreit ellenőrizte, és Superforecasting[6] című könyvében olyan bizonyítékokat sorakoztat fel, amelyek megerősítik, hogy az előrejelzések annál kevésbé megbízhatók, minél távolabbi jövőre vonatkoznak, valamint hogy ötéves időtávlaton túl nem pontosabbak, mint a légből kapott találgatások.

A piac mint tükör

A hiteles gazdasági előrejelzéseknek ráadásul minden olyan adatot ki kell gyomlálniuk, amely nem előremutató, nem megbízható és nem naprakész. 2014 elején Nigéria 500 milliárd dollárra módosította hivatalos GDP-jét, ami csaknem megduplázta gazdasága méretét. Ez a változtatás nem keltett különösebb feltűnést, mivel a feltörekvő piacokat figyelő emberek hozzászoktak, hogy a számok időnként változnak. A hivatalos indiai gazdasági adatok gyakori felülvizsgálatára reflektálva Y. V. Reddy, az Indiai Központi Bank (RBI) korábbi kormányzója egyik beszélgetésünk során elszólta magát, mondván, hogy persze, a jövő mindig bizonytalan, de Indiában még a múlt is bizonytalan.

A feltörekvő világból érkező számok hajlamosak úgy alakulni, hogy kielégítsék a nagy szereplők érdekeit. Kínában a szkeptikus elemzők elkezdték a hivatalos GDP-növekedési adatokat összevetni az általuk megbízhatóbbnak tartott adatokkal, például az áramfogyasztással. 2015-ben azonban olyan hírek láttak napvilágot, amelyek szerint a kormány arra utasította az ingatlanfejlesztőket: még az üres lakóparkokban is tartsák égve a villanyt, hogy az áramfogyasztási adatok alátámasszák a hivatalos növekedési számokat. Négy évvel később a nem hivatalos adatok még mindig azt mutatták, hogy a hivatalos növekedési számok túl magasak.

A befektetők a valós idejű információkat igyekeznek a terepen beszerezni, hiszen a piaci mozgások pontosan tükrözik a gazdaság kilátásaival kapcsolatos kollektív bölcsességet. Igaz, a piacok hajlamosak a pánikra, és a kritikusok előszeretettel idézik Paul Samuelson Nobel-díjas közgazdászt, aki 1966-ban azzal viccelődött, hogy a tőzsde „az utolsó öt recesszióból kilencet megjósolt”. Samuelson azonban nem volt sokkal jobb véleménnyel a közgazdászokról sem, akik még a piacoknál is rosszabbul teljesítettek az előrejelzés terén. A Ned Davis Research kimutatta, hogy 1970-ig visszamenőleg a legutóbbi hét recesszióból „a közgazdászok, mintegy konszenzusra jutva, egyetlenegyet sem jeleztek előre”.[7] Az Egyesült Államokban a recessziók hivatalos dokumentálásáért a Nemzeti Közgazdasági Kutatóintézet (National Bureau of Economic Research) felel, amely átlagosan nyolc hónappal a recesszió kezdete után ismerte fel a recesszió kezdetét.

Hogy megnézzem, mennyire látják előre a piacok a gazdasági nehézségek várható kialakulását, megvizsgáltam az elmúlt ötven év adatait azokra az időszakokra vonatkozóan, amikor az S&P 500 index[8] a legutóbbi csúcshoz képest 10, 15 vagy 20 százalékkal visszaesett. Kiderült, hogy a piac a hét amerikai recesszió hivatalos kezdete előtt hat hónappal jellemzően legalább 15 százalékkal esett vissza. Egyszóval, a piac időben kiszimatolta a bajt.

Ám, ahogy Samuelson megjegyezte, a tőzsde időnként téves riasztásokat is leadott. Az S&P 500 tizenkét alkalommal szenvedett 15 százalékos visszaesést 1965 óta, tehát öt esetben a meredek visszaesést nem követte recesszió – a legutóbbi ilyen 2011-ben volt. Akárhogy is, a piac az esetek 60 százalékában pontosan előre jelezte a közeledő recessziót. A közgazdászok az esetek 0 százalékában jártak sikerrel.

A hitel- és árupiacok szintén időben jelezhetik a gondokat. Pénzügyi körökben a rezet „Dr. Copper”-ként[9] emlegetik, mivel árfolyamának erőteljes csökkenése szinte mindig baljós jel a világgazdaság számára. Az Egyesült Államokban, amely azon kevés országok egyike, ahol a hitelezés nagy része nem bankokon, hanem kötvényeken és más hitelpiaci termékeken keresztül történik, a hitelpiacok már jóval a legutóbbi három – az 1990-es, a 2001-es és a 2007-es – recesszió kezdete előtt vészjelzéseket küldtek. A hitelpiacok időnként téves jeleket is küldenek, de a legtöbb esetben meglehetősen megbízható iránymutatónak bizonyultak.

Fojtsuk el az elfogultságokat!

A második világháború utáni időszak fellendülése során jött létre az a jelenség, amelyet a Világbank kutatói „túlzott optimizmusnak” neveztek el, a jóslatok ugyanis hajlamosak azt előrevetíteni, hogy az erős növekedés folytatódni fog, és a gyengén teljesítő gazdaságok hamarosan újjá fognak éledni. Egy olyan sokk után azonban, mint a 2008-as gazdasági világválság, valószínű volt, hogy a közhangulat pesszimizmusba fordul – ez az osztrák származású közgazdász, Joseph Schumpeter szerint az értelmiségi rétegek alapbeállítottsága. Az elemzőknek ügyelniük kell arra, hogy ne váljanak az aktuális közhangulat rabjaivá, és ne feledkezzenek meg arról a széles körben ismert, de széles körben figyelmen kívül hagyott tendenciáról, mely szerint minden gazdasági trend (vonatkozzon az a GDP-re, a beruházásokra, a hitelezésre vagy más tényezőkre) hajlamos átlagos szintre visszaesni – vagy visszaállni saját hosszú távú átlagára.

Azt, hogy hajlamosak vagyunk hinni az aktuális trendek fennmaradásában, tovább erősíti az úgynevezett „lehorgonyzás”. Ennek során a diskurzusok sokszor arra a lényegi pontra épülnek, amely elindítja, vagyis lehorgonyozza őket. Századunk első évtizedében a fejlődő országok átlagos fejlődési rátája az addig példa nélküli 7 százalékra emelkedett, a közgazdászok pedig attól fogva ezt a 7 százalékot tekintették az új normának. 2010-re az az elképzelés, hogy a fejlődő gazdaságok esetében csak 4 százalékos növekedés várható, valószínűtlenül pesszimistának tűnt, pedig a második világháború utáni időszakban ez volt az átlagos növekedési rátájuk. A csökkenés viszont így is bekövetkezett.

Általánosságban elmondható, hogy bármely előrejelzés helyes lehorgonyzásához egészen addig vissza kell menni, ameddig még megbízható adatok állnak rendelkezésünkre, mert így jobban megragadható a történelmi mintázat. A fellendülés és visszaesés ebben a könyvben leírt mintái saját kutatásaimon alapulnak, így azon adatbázis is, amely a második világháború után legalább egy évtizeden keresztül 6 százalékos növekedést elérő feltörekvő gazdaságokat szedi össze. Bár sok feltörekvő gazdaság még mindig azt a célt tűzi ki, hogy gyorsabban növekedjen, ez csak keveseknek sikerül. A 6 százalékos növekedés elég gyors ahhoz, hogy az érintett országok átlagjövedelmét idővel a fejlett világ szintjére emelje, ugyanakkor elég mérsékelt ahhoz, hogy egy ötvenhat esetből álló széles és statisztikailag szignifikáns mintát adjon.[10]

Azt a beidegződést, hogy egy nem valószerű horgonyhoz kötjük magunkat, tovább súlyosbítja a „megerősítési torzítás” csapdája, vagyis az a tendencia, hogy csak olyan adatokat gyűjtünk, amelyek megerősítik a már kialakult meggyőződésünket. Századunk első tíz évében a BRICS-országok körüli felhajtás uralta a nyilvános diskurzust. A szegények mellett kiálló liberális szószólók el voltak ragadtatva a szegény országok felemelkedésétől; a Wall Street befektetői örvendeztek afelett, hogy egy vagyont fognak keresni a felemelkedőben lévő hatalmas piacokon. Sokan találtak adatokat, amelyek alátámasztották a felhajtást. Kevesen akarták azt hallani, hogy az egész valószínűleg hamarosan visszacsúszik az átlagos szintre. A vége mégis ez lett.

Soha nem azt a kérdést kell feltenni, hogy milyen lesz a világ, ha a jelenlegi trendek kitartanak. A helyes kérdés inkább: mi fog történni, ha a dolgok visszatérnek a rendes kerékvágásba, és a ciklusok továbbra is követik egymást? Talán úgy is mondhatnánk, hogy a szabályok mind arról szólnak, hogy a megfelelő valószínűségeknek megfelelően játszunk, miközben az állandóan változó világ ciklikus mintázataira támaszkodunk.

Ami a legfontosabb

A közgazdászok és a szakemberek gyakran túlértékelik egyetlen tényező fontosságát – legyen az a földrajzi elhelyezkedés, az „olajátok” vagy a liberális intézmények, illetőleg a fiatal és növekvő népesség által biztosított előny – annak meghatározásában, hogy mi okozza egy ország sikerét vagy hanyatlását. Ezek a tényezők sokszor komoly szerepet játszanak a növekedés alakulásában, és a szabályaim mindegyiket figyelembe is veszik. Ám önmagában egyik tényező sem döntheti el, hogy feltehetőleg hogyan fog változni egy gazdaság a következő öt év alatt. Az „olajátok” például valós probléma: a felszínre törő korrupció miatt számos ország lett szegényebb azóta, hogy olajat fedeztek fel a területén. A kellemetlen olajországok iránti zsigeri ellenszenv azonban elvakíthatja az elemzőket, akik így esetleg elmulasztják számításba venni, hogy amikor a globális olajárak a fellendülés évtizedébe lépnek, számos olajgazdaság is így tesz majd.

A burjánzó, sokdimenziós növekedési modellek még a fentieknél is népszerűbbek. A legtöbb elemző érti, hogy a gazdasági növekedés több tényező eredménye, és hogy az ország gazdagodása, valamint a globális körülmények változása miatt e faktorok egyensúlya idővel felborulhat. Az olyan intézmények, mint a Világbank és a Nemzetközi Valutaalap (IMF), a növekedést befolyásoló több száz tényezőt vesznek figyelembe, a jogászhallgatók arányától kezdve egészen odáig, hogy az érintett ország spanyol gyarmat volt-e egykor, vagy sem.

Hogy megpróbáljam elkerülni a túlzott egyszerűsítést, ugyanakkor a dolgok kezelhetetlen túlbonyolítását is, egy tíz szabályból álló rendszer mellett döntöttem – ez elég ahhoz, hogy az általa nyújtott kép teljes legyen, ugyanakkor nem merül el a részletekben. A szabályokat annak a huszonöt évnek a tapasztalataiból szűrtem le, amely során egy feltörekvő piacokon dolgozó befektetői csapatot vezettem, és megpróbáltam értelmet adni a csapat tagjai által a munkájuk során összegyűjtött adatok és megfigyelések lenyűgöző gomolyagának. A szóbeli interjúk kezdetben az érintett területen dolgozó személy szeszélyei szerint alakultak. Ezért elkezdtük a gyakorlatban is tesztelni megfigyeléseinket, hogy lássuk, melyek azok, amelyek valóban működnek az előrejelzések során. Az itt megfogalmazott szabályok ennek a kutatásnak az esszenciáját nyújtják, a nemzetek gazdasági sikerét meghatározó több ezer tényezőt a tíz legfontosabbra szűkítve.

A gazdasági növekedés megközelítésének egyik módja az, ha a népességnövekedés és a termelékenység növekedésének összegeként tekintünk rá: mennyivel több dolgozó lép be a munkaerő-piacra, plusz mennyivel többet termelnek. A rendelkezésünkre álló gazdaságtörténeti adatok azt mutatják, hogy a népesség száma valójában a GDP-növekedés feléért felelős. Ezért szól az első fejezet a népesedési tendenciák gazdaságra gyakorolt elkerülhetetlen hatásáról és arról, hogy mit tehetnek a kormányok ezzel kapcsolatban. Bizonyos értelemben ez adja a történet felét.

A többi szabály ilyen vagy olyan módon a növekedéstörténet másik felével foglalkozik, amelyet nagy vonalakban a termelékenység növekedésének számai írnak le. 1960 és 2005 között a termelékenység átlagos éves növekedése világszerte 2 százalék körüli volt, de az utóbbi tíz év során ez a ráta majdnem egy teljes százalékponttal csökkent. Akárcsak a népességnövekedési ráta esetében, a termelékenység növekedését mérő mutatóban is országonként más-más fokú csökkenés volt tapasztalható – az Egyesült Államokban kevesebb mint 1 százalék volt, Dél-Koreában több mint 2 százalék, Görögországban pedig közel 4 százalék.

A nagy különbség az, hogy a népesség növekedését könnyű mérni, és a lassulás mértéke nem képezi vita tárgyát. A termelékenységet ellenben nagyon nehéz mérni, és heves viták folynak arról, hogy valóban csökken-e. Az optimisták azt mondják, hogy a létező módszerek nem számolnak az új technológiáknak – például a robotoknak, a mesterséges intelligenciának és a „dolgok internetének (IoT)” – köszönhető pénz- és időmegtakarítással. A szkeptikusok azt állítják, hogy az új technológiák épp annyival járulnak hozzá az idő – játékokkal, cicás videókkal meg hasonlókkal – történő elvesztegetéséhez, mint amennyivel a termelékenység növeléséhez.

Bármelyik oldalnak legyen is igaza, a népesedési adatok megbízhatóak, ezért nagyon praktikus gazdasági előre jelző eszköznek számítanak. A termelékenységi adatok viszont túl homályosak ahhoz, hogy önmagukban használhatók legyenek, ezért a többi szabályom más irányból közelíti meg a történetnek ezt az oldalát.

A gazdasági növekedés úgy is felfogható, mint az állami kiadásoknak, a háztartások fogyasztásának, valamint a gyárak, otthonok és vállalkozások építésére szánt beruházásoknak az összege. Ezek közül messze a beruházások a változások legfontosabb előidézői és mutatói, hiszen a beruházás teremti meg azt a bevételt, amely lehetővé teszi a kormányzati és a háztartási fogyasztást.

A növekedést a főbb ágazatokra – mezőgazdaság, szolgáltatások és ipar – is lebonthatjuk. Ezek közül az ipar gyakorolja a legnagyobb hatást a gazdaság fejlődésének irányára, mert hagyományosan ez a munkahelyek, az innováció és a termelékenység emelkedésének legfőbb forrása. Ezért aztán a szabályok sokat foglalkoznak a beruházásokkal és a gyárakkal, de sokkal kevesebbet a fogyasztókkal és a gazdákkal.

Hasonlóképpen, amikor a szabályok a beruházások és az ipar, illetve a valuták és az adósság területén végeznek mélyfúrásokat, céljuk, hogy a több száz mérőszámot – amelyet e tényezők nyomon követésére használhatnánk – arra az egyre vagy kettőre szűkítsék, amely a leginkább számít. A rendelkezésünkre álló több ezer adósságmérési módszer közül vajon melyiket kellene használnunk a következő globális pénzügyi válság előrejelzéséhez?

Az előrejelzés szempontjából – talán a várakozásunkkal ellentétben – az is fontos, hogy hagyjuk figyelmen kívül azokat a hosszú távú tényezőket, amelyeket a közgazdászok és a politikusok ugyan szeretnek, a változások előjeleiként mégsem működnek jól. Az oktatásba való befektetés megtérülése például olyan lassú és esetleges, hogy szinte használhatatlan a belátható jövőben várható gazdasági változások előrejelzésére. A kiváló orosz oktatás – a szovjet korszak öröksége – eredményeként a feltörekvő gazdaságok közül Oroszországban volt a legmagasabb az iskolarendszerben eltöltött évek száma (11,5) és az egyetemi diplomások aránya (6,4 százalék), ám ez csekély hatással volt az ország gazdasági növekedésére. Kínában a gazdaság állapota akkor kezdett javulni az 1980-as években, amikor az illetékesek hatalmas összegeket áldoztak utakra, gyárakra és más olyan beruházásokra, amelyek azonnali hatást gyakoroltak a növekedésre; a jó iskolák csak később következtek. A második világháború utáni fellendülést az Egyesült Államokban és Nagy-Britanniában gyakran kötik a közoktatás terjedéséhez, ám ez a folyamat már az első világháború előtt megindult. Szabályaim tehát nagyrészt figyelmen kívül hagyják az iskoláztatás szent és sérthetetlen témakörét.

Tudományos hitelességre törekedve a közgazdászok hajlamosak mellőzni minden olyan tényezőt, amely túl puha ahhoz, hogy számszerűsíteni lehessen, vagy beépíthető legyen egy előrejelzési modellbe – még egy olyan kritikus tényezőt is, mint a politika. Pusztán számokkal nem lehet meghatározni, hogy milyen hatást gyakorol majd egy energikus új vezető, aki hajlik a gazdasági reformokra, vagy aki épp ellenkezőleg, a cimborái zsebét igyekszik kitömni. Szabályaim ezért a kritikus tényezőkkel, például hitelekkel, árakkal és pénzáramlással kapcsolatos kemény adatokat éppúgy figyelembe veszik, ahogyan a vezetésben és a politikában bekövetkező változásokra utaló puhább jeleket is.

Figyeljünk az egyensúlyra!

A feltörekvő országokkal gyakran előfordul, hogy rohamos növekedést produkálnak, majd olyan súlyos válságokon mennek át, amelyek minden addig elért eredményüket semmissé teszik. Ezért van az, hogy az IMF által jelenleg nyomon követett majdnem kétszáz gazdaság közül eddig csak negyven érte el a „fejlett” kategóriát. Legutóbb ez két évtizeddel ezelőtt sikerült Dél-Koreának. A többi ország a feltörekvő besorolás alá tartozik – a többségük esetében ez mindig is így volt. Az összes szabály valamilyen módon arra törekszik, hogy megragadja az adósság, a beruházások, az infláció, a valutaárfolyamok és az egyéb, a gazdaságok más gazdaságoknál tartósan gyorsabb növekedése szempontjából kulcsfontosságú tényezők közötti kényes egyensúlyt.

✴

Az alapelvek tehát a következők: ne feledjük, hogy a gazdasági trendek átmenetiek; a változás és a válság a norma! Kerüljük a lineáris előrejelzéseket, a következő évszázadról szóló ködös vitákat és az egytényezős elméleteket! Fojtsuk el az elfogultságokat, legyenek azok politikai, kulturális vagy „lehorgonyzó” jellegűek! Ismerjük fel, hogy bármely gazdaság, függetlenül attól, hogy mennyire sikeres vagy sikertelen, nagyobb valószínűséggel tér vissza jövedelmi csoportjának hosszú távú átlagos növekedési üteméhez, mint hogy a végtelenségig abnormálisan túlfűtött legyen vagy visszafogottan növekedjen! Keressük meg azt, hogy mi lenne a a kiegyensúlyozott növekedés, és a figyelmünket összpontosítsuk azoknak a dinamikus mutatóknak a még kezelhető halmazára, amelyek lehetővé teszik a ciklusfordulók előrejelzését! Ezeket az elveket szem előtt tartva a szabályok segíthetnek a „száraz tudományt” gyakorlatias művészetté változtatni, és talán olyan gondolkodásra ösztönözhetik a közgazdászokat, amely hozzájárulhat a következő nagy válság megelőzéséhez.

1

NÉPESSÉG

A sikeres nemzetek leküzdik
a népességcsökkenést

A népességnövekedés nagyon egyértelmű és nagyon erőteljes hatással van a gazdaságra. Ha több dolgozó lép be a munkaerőpiacra, az megnöveli a gazdaság növekedési potenciálját, míg a kevesebb dolgozó csökkenti azt. Továbbá minden egyéb jelentős gazdasági tényezővel ellentétben a népességnövekedés csupán néhány tényező – a termékenység, a várható élettartam és a bevándorlás – függvénye, ezek pedig nagy pontossággal mérhetők. Ebből következik, hogy a népességszám alakulásával kapcsolatos előrejelzések eredményei feltűnően precízek. Az 1950-es évektől kezdve az Egyesült Nemzetek Szervezete (ENSZ) összesen tizenkétszer adott ki előrejelzést arról, hogy miként alakul majd a világ népessége a 2000-es évben, és egy kivételével mindegyik előrejelzés kevesebb mint 4 százalékkal tévedett.

A tekintélyes, az elmúlt több mint ezer évet feldolgozó Maddison Project Database számai szerint a világgazdaság sosem tudott kiszabadulni a népességnövekedés által rákényszerített keretek közül. Általánosságban szólva a népességnövekedés fedezhető fel a gazdasági növekedés nagyjából fele mögött. A XIX. századi ipari forradalom előtt a világ éves népességnövekedése tartósan nem lépte túl a 0,5 százalékot, és a globális gazdasági növekedés nem haladta meg az 1 százalékot. A XX. század elején a népességnövekedés 1 százalékosra nőtt a csökkenő halálozási rátának köszönhetően, és a gazdasági növekedés 2 százalékosra emelkedett. A második világháború után a baby boom következtében a népességnövekedés megközelítette a 2 százalékot, a gazdasági növekedés pedig – a történelem során először és utoljára – megközelítette az éves 4 százalékot.

Ezután éles váltás következett. Ahogy a feltörekvő országok – például Kína – szigorú születésszabályozási politikát kezdtek bevezetni, a fejlett országokban élő nők pedig a karrierjük érdekében elkezdték későbbre tolni a szülés időpontját, vagy teljesen lemondtak róla, a népességnövekedés 1990 körül hirtelen elapadt. A túlnépesedéstől való félelem, amely a világot az 1960-as és 1970-es években kínozta, kezdett halványulni. Tizenöt évvel később a világ munkavállalási korú népességének – tehát a 15 és 64 év közötti korosztálynak – a növekedési üteme is meredeken csökkenni kezdett.

A sikeres nemzetek ma határozott lépéseket tesznek a munkavállalási korú népesség csökkenése ellen. Ezen országok azonosításához először is nézzük meg az adott korcsoport természetes növekedési rátáját! Ez a ráta az alapértéke annak, hogy egy gazdaság milyen gyorsan tud növekedni. A munkavállalási korú népesség növekedési ütemének 1 százalékos csökkenése körülbelül 1 százalékpontot farag le a gazdasági növekedésből, ami nagyjából egybecseng az elmúlt tizenöt év történéseivel. A 2005 előtti öt évtizedben a világ munkavállalási korú népességének növekedése átlagosan évi 1,9 százalék volt, de azóta 1,2 százalékra esett vissza. Ennek ellenére a legtöbb közgazdász még nem csökkentette az új értéknek megfelelően a gazdasági növekedésről szóló előrejelzését. Ennek egyik oka a „lehorgonyzás”: e szakemberek életének nagy részében a globális gazdasági növekedés 4 százalék körül alakult, és feltételezéseik még mindig ehhez a korszakhoz vannak horgonyozva. A másik ok az, hogy a munkavállalási korú népesség növekedésének összeomlása merő véletlenségből közvetlenül a gazdasági világválság előtt következett be, utána pedig ez utóbbi lett a magyarázat a világgazdaság minden bajára. A demográfiai visszaesés gazdasági hatását nehéz túlbecsülni: ha a népességnövekedés 2 százalék körül maradt volna – ami az 1950 és 2005 közötti tendencia volt –, akkor a világ népessége ma 8,7 milliárd lenne, nem pedig 7,7 milliárd, és nagyon kevés ország aggódna a demográfia gazdasági növekedést visszafogó hatása miatt.

A munkavállalási korú népesség már most is csökken Németországban és Kínában; az Egyesült Államokban nő, de nagyon lassan. Jelentős növekedés csak néhány nagy feltörekvő országban, köztük Nigériában, a Fülöp-szigeteken és Szaúd-Arábiában tapasztalható. Az ENSZ előrejelzése szerint a népességnövekedés az évszázad végéig az egész világon tovább fog lassulni.

Ezek után nézzük meg, mit tesznek a kormányok a lassú népességnövekedés ellen. Az egyik lehetséges taktika, hogy pénzügyi „bónuszokat” nyújtanak a nőknek, ha több gyermeket vállalnak. Ezek az ösztönzők azonban elég esetleges eredményeket produkálnak, és belátható időtávlatban nem is adnak okot a bizakodásra, mivel legalább tizenöt évbe telik, amíg az újszülöttek belépnek a munkaerőpiacra.

A kormányok azonban a gyakran kihasználatlan felnőtt munkaerőtartalékok felhasználásával képesek gyorsan kezelni a demográfia miatt előálló nehézségeket. Különösen azzal tudják növelni a rendelkezésre álló munkaerőt, ha ösztönzik a bevándorlók, a nők és a nyugdíjasok munkaerőpiacra való belépését. A leginkább ellentmondásos megoldás pedig talán az, ha támogatják a robotok munkaerőpiaci alkalmazását.

A „kétszázalékos népességnövekedés”-teszt

A legtöbb szabályommal ellentétben a demográfiai adatok a várható változásokat nem dinamikusan jelzik előre. A munkaerőpiacra belépő fiatal felnőttek száma igen lassan változik, mégis kiindulópontként szolgál annak meghatározásához, hogy milyen gyorsan növekedhet egy gazdaság, ezért túl fontos ahhoz, hogy figyelmen kívül hagyjuk.

Nézzük meg az adatbázisomban szereplő ötvenhat olyan második világháború utáni esetet, amikor egy ország legalább egy évtizeden keresztül 6 százalékos vagy annál nagyobb átlagos gazdasági növekedési rátát ért el. Négy esetből háromban – az 1960-as évekbeli Brazíliától az 1990-es évekbeli Malajziáig – a munkavállalási korú népesség átlagosan legalább évi 2 százalékkal nőtt. Röviden: ha egy ország munkavállalási korú népességének növekedési üteme nem haladja meg a 2 százalékot, akkor ott nem valószínű, hogy hosszú gazdasági fellendülés fog bekövetkezni.

Ha egyes gazdaságokban a 2 százalékos népességnövekedés hiányában is fellendülés volt tapasztalható, az általában rendhagyó körülményeknek volt köszönhető. Vannak közöttük olyanok – például Japán az 1960-as években vagy Oroszország a kommunizmus bukását követően –, ahol háborús vagy válságos időszak utáni újjáépítés zajlott. Mások – például Chile és Írország az 1990-es években – már eleve aránylag jó helyzetben voltak, amikor a reformok és az új beruházások fokozták a termelékenységet, és ellensúlyozták a alacsony népességnövekedést.

A „kétszázalékos népességnövekedés”-teszt nem sok jót ígér a világ növekedési kilátásainak szempontjából. Az 1980-as években a húsz legnagyobb feltörekvő gazdaság közül tizenhétben volt 2 százalék felett a munkavállalási korú népesség növekedési üteme, de 2010 után ez a szám mindössze kettőre zsugorodott: Nigériára és Szaúd-Arábiára – 2020 után pedig várhatóan már csak Nigériára csökken. A munkavállalási korúak száma néhány kisebb gazdaságban, például Kenyában, Pakisztánban és Bangladesben is, 2 százalékhoz közeli vagy azt meghaladó ütemben növekszik. Az átfogó kép azonban egyértelmű: ha a világon kevesebb lesz a növekvő népességű ország, kevesebb lesz a gazdasági sikertörténet is.

A demográfia bizonytalan hozadéka

Még a jelentős népességnövekedést felmutató országok vezetőinek sem szabad abba a hibás feltételezésbe esniük, hogy a demográfiai fellendülés automatikusan gyors gazdasági növekedést idéz elő.

2000 előtt gyakori volt a jelentős népességnövekedés, de ez jellemző módon nem eredményezett gazdasági fellendülést. Közel kétszáz ország adatait néztem át 1960-ig visszamenőleg, és 689 olyan esetet találtam, amikor egy teljes évtizeden keresztül mind a népesség, mint a GDP növekedésére vonatkozó számok rendelkezésre álltak. A vizsgált országok több mint 60 százalékában 2 százalék feletti növekedés volt tapasztalható a munkavállalási korú népesség számában, de ezeknek az eseteknek csak a negyedét kísérte átlag 6 százalékos vagy nagyobb GDP-növekedés. A népességnövekedés több országban nem eredményezett gyors gazdasági növekedést, ahogy például Törökország 1960 és 2000 közötti és a Fülöp-szigetek 1960 és 2010 közötti évtizedeiben sem.

A jó demográfiai adatok gyakran képezik a gyors fejlődés szükséges feltételét, de sosem elegendők hozzá. A „hozadék” csak akkor realizálódik, ha a politikai vezetők megteremtik a beruházások bevonzásához és a munkahelyteremtéshez szükséges környezetet.

Az 1960-as és az 1970-es években Afrika, Kína és India ki-ugró népességnövekedése éhínséghez, tömeges munkanélküliség-hez és zavargásokhoz vezetett. Az arab világban 1985 és 2005 között a munkavállalási korú népesség évente 3 százalékkal nőtt, ez azonban nem járt gazdasági hozadékkal. 2010-re a fiatalok körében meglévő nagyarányú munkanélküliség Iraktól Tunéziáig, elégedetlenséget szított, majd a következő évben ki is robbantak az arab tavasz felkelései. India is azt feltételezte, hogy az ottani népességrobbanás demográfiai hozadékkal jár majd, de most azon küszködik, hogy munkahelyeket teremtsen fiataljai számára. Először tehát meg kell nézni a munkavállalási korú népesség növekedési arányát, hogy felmérjük az érintett gazdaságban rejlő potenciált, rögtön utána viszont azt kell megvizsgálni, hogy mit tesz a kormány ennek a potenciálnak a kiaknázása érdekében.

Ha fogy a népesség

Ha a népesség száma csökken, szinte lehetetlen erős gazdasági növekedést produkálni, avagy, ahogy az Európai Bizottság 2005-ben figyelmeztetett: „a történelem során soha nem volt példa gazdasági növekedésre népességnövekedés nélkül”.[11] A népességgel és a GDP növekedésével foglalkozó elemzésemben, amely kétszáz országot vizsgál 1960-ig visszamenőleg, a 698-ból mindössze 38 olyan esetet találtam, amelyekben a munkavállalási korú népesség egy évtizeden keresztül csökkent. Ezekben az esetekben az átlagos GDP-növekedési ráta csupán 1,5 százalék volt. Ezek közül az országok közül csak három tudta fenntartani a 6 százalékos vagy magasabb GDP-növekedési rátát. Mind a három speciális helyzetben lévő kis ország volt: Portugália a szabadpiaci nyitás után, az 1960-as években, valamint Georgia és Fehéroroszország a Szovjetunió viharos összeomlását követően.

Ez az adat jelzi, hogy az egyre nagyobb számú csökkenő népességű országokban nem valószínű, hogy gyors GDP-növekedés következne be. Az 1980-as évek elején két országban csökkent a munkavállalási korú népesség száma: a háború sújtotta Szíriában és Afganisztánban. 2019-ben már negyvenhatban, köztük olyan jelentős nagyhatalmakban, mint Kína és Oroszország, ráadásul jó úton vagyunk afelé, hogy ez a szám az évszázad közepére megduplázódjon.