Table of Contents

Előzmények

1.fejezet

2.fejezet

3.fejezet

4.fejezet

5.fejezet

6. fejezet

7.fejezet

8. fejezet

9. fejezet

10. fejezet

11. fejezet

12. fejezet

13. fejezet

14. fejezet

15. fejezet

16. fejezet

17. fejezet

18. fejezet

19. fejezet

20. fejezet

21. fejezet

22. fejezet

23. fejezet

24. fejezet

25. fejezet

26. fejezet

27. fejezet

28. fejezet

29. fejezet

30. fejezet

31. fejezet

32. fejezet

33. fejezet

34. fejezet

35. fejezet

36. fejezet

37. fejezet

38. fejezet

39. fejezet

40. fejezet

(Untitled)

41. fejezet

42. fejezet

43. fejezet

44. fejezet

45. fejezet

46. fejezet

47. fejezet

48. fejezet

49. fejezet

50. fejezet

51. fejezet

52. fejezet

53. fejezet

54. fejezet

55. fejezet

56. fejezet

57. fejezet

Marysol K’Owes
Townsville-i rejtélyek

Vanuatu bosszúja

Előzmények

Miss Zuzka Stein lesöpörte magáról az ásatás után ruháján ragadt homokot és kődarabkákat, majd feltekintett kollegájára.

—

Hihetetlen. Megtaláltuk. – szemében áhítat csillogott. Mosolya elégedettnek tűnt.

—

Nyissuk fel a ládát. Mindenképpen meg kell néznünk, mi van odabent.

—

Hogy érted ezt? A röntgen világosan kimutatta. Ott van.

—

A röntgenek megbízhatatlanok. Főleg itt, ezen a helyen. Olyan ósdi technológia, hogy téged sem világítanának át. Nemhogy egy kőládában rejtőző arany szobrot.

—

Nem tudod kinyitni. Idelent nem lehet.

—

Akkor vigyük innen ki.

—

De ne feledd, mindenkinek, aki erről a szoborról tudomást szerez, meg kell halnia. Zuzka jelentőségteljesen bólintott.

—

Ráfoghatnánk valami átokra.

—

Tukán átka? Nem visszás ez?

—

Nem becsülöd túl őket kicsit? Itt senki nincs tisztában ezzel, emlékszel Egyiptomban is csak megjátszották. Valami gázra fogták a haláleseteket. Miért lenne máshogy ez az őserdőben?

—

Ja. Rendben, legyen mondjuk a Tukán bűne.

—

Büntetlenül tukánt ne baszogass –horkant fel a férfi. A furcsa röhögcsélés vészjóslóan visszhangzott a kamra falain.

A nap lemenni készült az őserdő felett, a hőség is kezdett enyhülni. Az öt napszámos bennszülött hordár lefelé készülődött a meleg gyógyforrás mögött felfedezett katakombába. Vállukon kötél, kezükben valamiféle kiemelő szerkezet darabjai. Ötven méter mélyre ereszkedtek. Azért a ládáért igyekeztek, ami a Tukánt rejtette.

Hajnaltájt felbukkant a láda egyik csücske. Az egyik hordár megbotlott és elesett. Nem tudta tartani a láda súlyát, így a sarok rácsúszott a mellkasára. Pár pillanata volt csak hátra, a hatalmas kőláda azonnal agyonnyomta. Társai még próbálták tartani a súlyt de hiába, hatalmas robajjal széttört a fedél és előkerült a szobor feje. Mintha egy gyermek születne épp – nézte mosolyogva Zuzka Stein a szűkös lejáratból kitűnő arany fejet. A szobor fején megcsillant a vízesés pár cseppje, majd Zuzka utolsót szürcsölt teájából és hátra lendítette hollófekete hosszú haját. Elmosolyodva nézte a szobrot, ahogy felszínre kerül. Egy antropológusnőnek kevés boldogabb pillanat van egy nagy lelet megtalálásánál. Letette a csészét az asztalra, beletörölte kezét a szoknyájába, és a maradék üstben rotyogó teába egy kis üveg mérget öntött. A cián és a fagyálló elegyének édeskés íze volt. Tökéletes munkát akart végezni.

A hordárok pár perc leforgása alatt holtan estek össze, miután munkájukat elvégezték. Az Arany Tukán szobor ott csillogott teljes valójában a felkelő nap fényében. Zuzka és társa, Mirk mosolyogva tekintettek egymásra.

—

Emeljük poharunkat a sikerre! Otthon büszkék lesznek ránk! – billentette oldalra Mirk a fejét, és átlépett egy hordár tetemén. Közelebb ment az asztal mellett álló nőhöz. Jelentőségteljes pillantást vetett rá és megcsókolta. Zuzka kissé undorodva a dologtól, megpróbálta visszacsókolni, de nem hunyta le a szemét. Mindig mindent látni akart. A csók rövid és érzelemmentes volt. Mirk ebből semmit sem észlelve, elégedetten odakoccintotta poharát Zuzkáéhoz, majd nagyot kortyolt a csészéből. A nő mosolyt erőltetett magára. Mirk pedig holtan esett össze.

—

Na ez kurrrvajó, hogy lehetett ennyi eszed? Bassza meg, most emelhetem fel egyedül ezt a szobrot! – nézett a mellette összegömbölyödő testre, majd dühösen csapta le a poharát a földre.

Az erdő mélyéről egy tukán szállt fel, követte még pár énekesmadár. Zuzka már pucéran úszott a nap fényében, a vért mosta magáról, egy smaragdzöld tóban. A tó mélyén pedig pár magányos koponya feküdt.

1.fejezet

25 évvel később…

Amy nagyot sóhajtott, csalódottan letette a telefont a mellette lévő kisszekrényre. Szeméből egy kis könnycsepp gördült elő. Sosem gondolta volna, hogy szerelme, akivel eddig egymáshoz tartoztak, így cserbenhagyja. Pedig most hogy befejezte végre az egyetemet, lenne ideje a kalandra, szerelemre. Lenne alklama együtt felfedezni a szerelmével a világot. Oldalra tekintett, a bepakolt bőröndjére, és még jobban elszontyolodott. Mézbarna haját egy ingatag kontyba fogta hirtelen, nem is érdekelte, hogy néz ki, csak az érdekelte, hogy ne lógjon az arcába. Tétován kezdett kotorászni a kanapé párnája mögött. Meg is találta, amit keresett, egy félig használt, kissé gyűrött papírzsepi galacsint. Óvatosan szipogva kihajtogatta, majd jó hangosan belefújta az orrát. Olyan hangja volt, mintha egy elefántcsorda hívta volna a vezetőjét, és lám, meg is jelent édesanyja, Tracy.

—

Mi baj van kincsem? – hanyagul lehuppant mellé a kanapéra. Amy szipogott egy keveset, majd anyja szemébe nézett.

—

Mind ilyen idióta? Mondd meg nekem anya, mind?

—

Hát, nem tudom, igazából mire gondolsz, de azt látom, hogy nem vagy könnyű helyzetben.  -
simogatta meg lánya haját. Ritkán látta ilyennek. Általában összeszedett, simán irányítja a saját, és néha mások életét is. Atombomba ereje van, mindenkit magával sodor a lelkesedése. Úgy fest, kivéve a mai napon.

—

Anya, én annyira csalódtam Robertben.

—

Áhhá. Hát akkor a fenti kérdésedre a válaszom… - de nem folytathatta, Amy szipogva közbevágott.

—

Állandóan a munkájával van olyan nagyra. Ahelyett, hogy most egy kis időt együtt tölthetnénk, fogja magát és lelép valahova Moszkva környékére, fotózgatni.

—

Édesem, de ő fotós, és... – még mindig nem tudta befejezni mondatát, a csalódott Amy rögtön közbevágott.

—

Annyira önző. Itt van ez az út. Felszállhatnánk arra a hajóra, romantikában, izgalomban, nyugalomban, fotózhatná Új Zélandot is például, de neeem. Neki ez nem jó. – kántálta cinikusan.

—

Kincsem…

—

És a tetejébe, még engem nevez önzőnek. Anya önző vagyok?

—

Nem szívem – ingatta fejét Tracy, és mostanra már rájött, hogy lányának nem tanács kell, csupán az, hogy meghallgassa valaki. Úgyhogy az elkövetkezendő percekben csak bólogatásra és némi hát-simizésre fordította lelkitámasz energiáit.

—

De most komolyan. Milyen ember lehetek, hogy nem akar velem együtt időt tölteni? Ennyire szörnyű?

—

Neeem – ingatta fejét válaszként.

—

Akkor mi baj van velem?

Óriási zokogásban tört ki. Ráhanyatlott édesanyja vállára, szinte rázkódott a csalódottság energiáitól. Tracy próbált elérni egy csomag zsebkendőt, nyújtózkodott is a kisasztal irányába, de hiába, nem érte el. Így hát hagyta, hogy lánya kétségbeesett könnyei átitassák piros felsőjét. Hiszen ezért is lett anya. Nem azért, hogy a gyerekei a vállán sírjanak, de valamiféleképpen mégis. Örült az örömüknek, és elfogadta őket úgy is, ha épp bajban voltak. Hálás volt, hogy lánya nem másnak, hanem neki önti ki a lelkét. Tiszta szívéből átölelte, és igyekezett neki minden anyai porcikájából igaz szeretetet közvetíteni. Amy hamarosan meg is nyugodott, lebontotta karjait anyja válláról és mélyen belenézett a szemébe.

—

Akkor is elmegyek.

—

Jól teszed. – bólogatott Tracy biztatóan. Valamiféle pozitív csillogást látott lánya szemében, amiről tudta, hogy minden rendben lesz.

—

De jól teszem? – révedt el egy pillanatra a csillám.

—

Persze édesem. Aki veled akar lenni, az veled van.

—

Igazad lehet. Ha már most nem fontos ez Robertnek, mi lesz később?

—

Fogalmam nincs. A fő, hogy neked mi a fontos? - a mondat végét nyitva hagyva, szélesre tárta a karjait. Nem akart lánya helyett dönteni. És még bele sem szólt volna, ha ez az első alkalom lett volna. De az utóbbi hónapokban ez már a sokadik sírása volt a fiú miatt.

—

Anya, akkor is elmegyek. De kit hívjak magammal?

—

Nem leszel egyedül szívem, Fayeék is veled mennek.

—

Persze, a nővérem meg a pasija. Mehetek gyertyatartónak.

—

Drágám, tudod, hogy ők szeretnek téged.

—

Persze - hüppögte, és ismét hangosan kifújta orrát. Szeplői kivillantak a fehér zsebkendő alól. Mélybarna szemeit anyjára emelte. – De azért nem akarok ott egymagam lézengeni amíg ők romantikáznak. De kinek szóljak?

—

Bárkinek, akivel szeretsz együtt lenni. Fiatal vagy és szép - simogatta meg a hátát.

—

Bölcs tanács anya, köszi. – a kissé cinikus válaszból Tracy egyből tudta, hogy lánya jobban van. Elmosolyodott.

—

Van még egy kis időd eldönteni.

—

Frászkarika. Három nap, és indulunk. Most menjek egyedül?

—

Az is egy megoldás.

—

Shirley. – kiáltott fel hirtelen.

—

De neki most van pasija, nem?

—

Jaj anya, lemaradsz mindenről. A pasija bevállalt egy két éves kiküldetést valahol valami szigeten.

—

Az a szexi ügynök pasi? - vonta fel szemöldökét Tracy. Ritkán követte napra pontosan a csajok magánéletét, elég volt néha a sajátja.

—

Igen, az. Titkos küldetés, Shirley azt sem tudja, hol van.

—

Hát akkor nem lehet most valami boldog, ha jól sejtem.

—

Hát az a helyzet, hogy ismét a munkába temetkezik ő is, szerencse hogy előléptették, de ha jól sejtem, örülni fog, ha elhívom.

—

Tedd azt kicsim.

Amy a bőröndjére nézett, és csalódottan hátravágta magát a kanapén. Az azért mégsem olyan, ha egy romantikus hajóútra a nővére ezer éves barátnőjét viszi magával, aki ráadásul rendőr, és mindennek tetejébe csalódott rendőr.

Jajj Istenem, nincs rosszabb egy szerelmi csalódott csajnál, mint társaság. Ja, de van – felelte agyféltekéje másik fele – Két szerelmi csalódott csaj. Hiszen ő a másik. Robert ugyanúgy a munkáját választotta. A fene enné meg.

Sóhajtott egy hurrikánnyit, és tárcsázta Shirley számát.

2.fejezet

Shirley szintén vegyes érzelmekkel tette le a kagylót. Örült is meg nem is. Beletúrt rövidke vörös hajába és nagy szemekkel meredt maga elé. Sosem szokott ilyet csinálni. Igent mondani elsőre, nem az ő asztala. Lelke érezte, hogy szüksége van a pihenésre, új élményekre, nagyon is, de mi a fenét fog ő egy luxus jachton csinálni?? Leroskadt egy székre, vékony de izmos lábait keresztbe tette és idegesen elkezdte lóbálni. A fenének a rongyrázás. Felugrott a székről és körülnézett a lakásában. Egyáltalán nem volt semmi, ami egy cseppnyi luxusra emlékeztette volna. Itt minden a kényelemről szólt. Sok szürke kényelmes bútor, megannyi párna, és olyan nagypapaszín szőnyeg, amire alkalomadtán be lehetett akár bakanccsal is trappolni. A kutya se veszi észre, ha jó pár napig nem éri porszívó. Se luxus csillár, se luxus takaró, se luxus falburkolat. A slusszkulcs is egy kikönyökölt terepjáróé.

Püff neki. Ebből valami nagyon fura dolog fog kisülni. – sóhajtott magában. Amióta Kevin elment, nagy ürességet érzett belül. Soha nem kötődött még ennyire senkihez. Az, hogy a férfi elvállalta ezt a munkát, és elment, azt jelentette, hogy megint be kell zárnia a szívét. Ha egy ügynök kiküldetésbe megy, nem jöhet hír felőle. Nem maradhat kapcsolatban a szeretteivel, nem jelezhet semmiféle módon. Így nem tud majd egy kósza hírfoszlányt sem róla. Megsajdult a szíve a szerelem hiányától, és lelke kezdett az előtte álló magánytól bezárulni. Pedig még alig nyitotta meg. Két év egy mukknyi kapcsolat vagy hír nélkül a szerelméről, nem festett valami rózsásan. Persze a férfi mindenben megerősítette, hogy szereti és vele van, és ez nem jelenti a kapcsolatuk végét, de ha igazán őszinte akart lenni magához, tudta, mi fog történni. Két évnyi üresség, ami alatt vagy betöltődik az űr magától, vagy - na ez a lehetőség igen alacsony esélyekkel indult a fejében, - megjelenik még egy pasi aki majd betölti a helyét.

Nagyot sóhajtott és előszedte skótkockás bőröndjét. Megvizsgálta, ez sem volt egy nagy fényűzés, de pont megfelelő volt arra, hogy a holmijait beledobálja. Majd felvette a telefont, és felcsörögte főnökét, Karl Sandrest. Karl, a rendőrfőnök, minden lépéséről tudott, ezért nem lepődött meg a hívásán. Zokszó nélkül beleegyezett a szabadságolásába. Még egy kicsit örült is ennek a döntésnek. Ami azt illeti, az utóbbi időben annyira nem ismert rá a nyomozónőre, hiszen naphosszat csak kornyadozott az őrsön. Valószínűleg egy pár nap múlva ő maga küldte volna el egy rövidke szabadságra, hogy egy kicsit összeszedje magát.

Elérkezett tehát a pillanat, meg kellett töltenie bőröndjét. A skót kockák üresen ásítoztak a nappali közepén. De mi a fenét pakoljak be, Ez nem egy hegymászó piknik, vagy háromnapos lövészgyakorlat. Mi a fittyfenét kell pakolni egy hajóra, ami Új Zélandra igyekszik? Kissé szétvetett lábakkal megállt a szekrénye előtt, és próbálta magát beleképzelni az elkövetkezendő két hétbe. Behunyta szemét és mintha megpróbálná megjövendölni az elkövetkezendő heteket, cseppnyi nyomást gyakorolt halántékára. Hajó, óceán, partok. Hajó, Óceán, partok, luxusizék, Új Zéland, még több hajó, még több óceán, luxus strandok. Emberek, akiknek fontosabb a haja és a műkörme, mint az, hogy egy jót beszélgessenek a barátaikkal, vagy nyakig sárosak legyenek egy terepgyakorlaton. Uhh. Enyhe grimasz futott át az arcán. Lesz ott valaki, akivel egyáltalán egy szót is tudok váltani? Kell ez a cécó nekem? Mi a fenét fogok csinálni ennyi ideig? És ráadásul semmim nincs, amit egy ilyen helyre felvehetnék.

És valóban, ideillő ruhatára nem volt erre a kalandra. Végül is bepakolt néhány shortot, sportmelltartót, fehér trikót és azt a pár fürdőruhát, ami régóta használatlanul lapult a fiókja mélyén. Egyik sem márkás darab, de azért jók és kényelmesek voltak, inkább úszásra és vízben létre voltak tervezve, mint egyéb bájak mutogatására a parton. Pont jó lesz, remélem van SUP deszka az úszó kócerájon, hogy ne punnyadjak el. Majd keze a pólói és fürdőruhái alatt egy doboz féle tárgyat tapintott. Összehúzta a szemöldökét. Egyáltalán nem emlékezett arra, hogy bármit is elrejtett volna a ruhái között. Rémlett ugyan neki, hogy nagymamája mindig szappant dugott tiszta ruhák közé, hogy megmaradjon a jó illatuk, de ő ezt a hagyományt nem tartotta. És ez a doboz nagyobb is volt egy szappannál. Kezei ráfonódtak a szélére. Fogta és előhúzta a ruhái alól. Szép, bársonyos vörös doboz volt. Vegyes kíváncsisággal leült a zsákmányával. Végig simította a tetejét. Egy csöppet sem volt ismerős a számára, ezért elég óvatosan bánt vele. Ki és mikor hagyhatta itt? Mi lehet benne, és az a valaki, aki ide tette, miért pont a fürdőruhák közé tette? Talán mert jól ismerte őt, és tudta, hogy oda elég ritkán nyúl? Hátradőlt a fotelben és kinyitotta a tetejét. Szép doboz volt, elegáns fajta. Na, az első luxuscikk a kecóban –gondolta és hopp, lepattintotta a tetejét. Egyből tágra is nyílt a pupillája. A doboz nem régi elfelejtett fényképeket rejtett, és nem ezer éves szerelmi emlékeket, hanem fegyvert, pénzt és egy útlevelet.

—

Baszki. – szakad ki hangosan belőle a meglepetés. - Ez csakis Kevin lehetett.

Óvatosan, bizalmatlanul vette ki egyesével a dolgokat a dobozból. A fegyver apró gyönyörűség volt, egy arany színben pompázó, igazán csajos Smith & Wesson MP 9 mm-es. Tökéletesen simult a kezébe. Kevin tudta, hogy mit szeret, ettől a gondolattól máris mosoly költözött az arcára. Aztán azonnal szomorúság is. Kevin nincs itt. Elment. Lekonyult szájjal tovább kutatta a dobozt. A fegyverhez járt töltény is, két csomag. Majd kezébe vette az útlevelet. Emma Thomson névre szólt, és az ő fényképe virított rajta. Vicces. Kevin tudta, hogy a kedvenc filmje, ami mindig megnevetteti őt, a Nanny McPhee volt. Hátborzongató, hogy mennyire kevés időt töltöttek együtt, és mégis mennyire ismerte őt. Nem is volt tovább kíváncsi a doboz tartalmára. Majdnem elsírta magát. Fogta és az egészet behajította a bőröndjébe. Majd alkalomadtán előszedi és megnézi a maradék cuccokat.

Sejtette, hogy szerelme végszükség esetére tette oda ezt az összeállítást, abban az esetben bizony jól jön egy ilyen csomag, ha valami nem kívánatos egyén felfedi Kevin valódi kilétét. Akkor a beépült ügynök hozzátartozói bizony veszélyben vannak. Ez pedig egy személyiségváltó kezdőcsomag, már ahogy az FBI nevezte. Alkalmas volt az azonnali menekülésre, valaki más bőrében. Ebben a felállásban Shirley fél pillanat alatt át tudott változni egy gazdag fegyveres Emma Thomsonná. Úgy tűnik, Kevin nem vette azt számításba, hogy annyira szomorú lesz, hogy képes egy luxusjachttal Új Zélandra menni, méghozzá fürdőruhában. Kapja be a csomagját. Mérgében jó nagy lendülettel becsapta a ruhásszekrénye ajtaját. Fegyver, sort és néhány bugyi, csaknem kész volt a bepakolással.

3.fejezet

A hajó neve, ami békésen ringatózott Townsville kikötőjének legnagyobb dokkjában, Mountkay volt. Vakító fehér alakja méltóságteljesen magasodott a ringatózó hajók fölött, mintha folyamatos ellenőrzés alatt akarná tartani a kikötő többi lakóját. Két emeletén bőven volt hely a luxusnak: egy hall, tíz hatalmas és jól felszerelt kabin, valamint egy apró úszómedence is helyet kapott. Ha mindemellett unatkoztak volna a vendégek, az orr részben egy bárpultot is találtak, nagy kényelmes fotelekkel. A Mountkay fenséges látvány volt. Jól állt neki a napfény.

Fedélzetén pontosan hat ember várta, hogy megérkezzenek a vendégek. Vernon Cahtré, a szakács már szorgoskodott, fogadta az áruszállítókat, fel kellett szerelkeznie legalább öt napi élelemmel, nem is akármilyen minőségben, hogy az érkezőknek, és persze maguknak is megfelelő minőségű ételeket tudjon főzni. Vernon szenvedélye volt a főzés, így szerencsésnek mondhatta magát, hogy sorsa a Mountkay fedélzetére sodorta. Boldog mosollyal az arcán irányította a zöldség és hús beszállítókat, dobozostól, fagyasztóládástól navigálta őket a hajón keresztül. Az egyik hordár hirtelen fennakadva a rámpán, akadályt képezett a többiek számára. Egy hatalmas fagyasztóládát próbált meg maga előtt tolni, ám a láda nem engedelmeskedett. Erik, a felszolgáló gyors léptekkel sietett oda, kacsintott egyet a beszállító fickóra, majd egy összehajtogatott papírpénzzel tenyerében kezet fogott a szállítóval. A pénz észrevétlenül cserélt gazdát. Erik fejével intett az egyik matróznak, magas, hórihorgas alkata volt, hogy jöjjön, segítsen.

—

Az anyját, de hasonlítasz a főnökünkre! Ha ezt meglátja! Vernon, nézd már, nem kiköpött Raymond ez a matróz itt?

—

Csak tíz évvel fiatalabban - nevetett a szakács - kedvelni fogja magát! Új a fedélzeten?

A matróz bólintott és sietett segédkezni az érkező ládáknál. Lazán, hárman próbálták megemelni, de az különösen nehéznek bizonyult. Ráadásul a súly alatt a kereke törötten fityegett. Kénytelenek voltak felemelni, és kézben vinni tovább. Csatlakozott hozzájuk még egy ember a hajóról, így már négyesben sikeresen tovább tudták szállítani a ládát a helyére.

—

Mit rejtegetsz ebben, valami hullát? – kérdezte nyögve Erik

—

Remélem, több hulla van benne – jött a felelet Vernontól a hajókonyha ajtajából.

—

Erre, erre gyertek! Egy rakat borjúhúst rendeltem.

—

Ez egy egész csordának tűnik. – nyögte Erik megrogyott térddel. – Ennyi hús szerintem egy hónapra elegendő.

—

A marha mindig marha nehéz!

—

Dehogy is, csacsi. Alig lesz elég, hidd el, hamar összeesik.

—

Mindjárt én esek össze.

—

Persze, ezzel csak azt akartam mondani hogy ez a hús sokat veszít a súlyából feldolgozás közben.

—

Remélem finom lesz, ha már ilyen nehéz – nyögte a matróz.

—

Mondom én, hogy hasonlít Raymondra, szereti a hasát! – nevette el magát a szakács.

—

Fogy, főleg ha megeszik. Itt a számla – nyújtotta át a hórihorgas beszállító fickó a papírt, majd biccentve gyorsan kioldalgott az ajtón. Nem volt kíváncsi a feldolgozási folyamatok további ecsetelésére.

A nagy zöld műanyag láda bekerült a helyére, az élelmiszerraktár kamrába, közvetlenül a többi ládában sorakozó zöldségtermékek mellé, a feketebab konzerv szállítmány mögé.

Erik gyors léptekkel szaladt a kabinjába, mielőtt megérkezek a vendégek, még szeretett volna egy pár percet nyugodtan beszélgetni barátnőjével telefonon. Lefele vette az irányt tehát, kettesével szedte a lépcsőfokokat. A kabin elég picinyke volt, kellett a hely a vendégek lakosztályainak. Hátra vetette magát az ágyára és kihúzta az éjjeliszekrénye fiókját. Keze kapkodva kutatott a telefonja után, először megtalálta a kedvenc parfümjét, majd egy szagtalan kézkrémet, majd végül rátalált a telefonjára, kikerülve a fiókban lapuló revolvert. Széles mosollyal, gyorsan tárcsázta szerelmét. A beszélgetés most nem tartott sokáig, hiszen tudta, hogy még sok tennivalója van az indulásig. Csak olyan istenhozzád volt, egy apró bejelentkezés, hogy biztosítsa magát arról, a lány szereti. Pár perces búgás és hangos puszicsattanás után gyorsan letette a telefont, visszacsúsztatta a fiókba. Megigazította apró csíkos csokornyakkendőjét, és fel is pattant, ment tovább fogadni a beérkező szállítmányokat. Na most jön az igazán nagy biznisz. – csattintott nyelvével és kiviharzott az első fedélzetre. A fedélzeten csupán Tanja álldogált, a szobalány. Vöröses haján duplán csillámlott vissza a napfény. Tétován nézett jobbra-balra. Most érkezett először a hajóra dolgozni, fogalma sem volt, merre induljon. Erik nem habozott, két nagy lépéssel ott is termett mellette.

—

Ha jól sejtem te vagy az új szobalány.

—

Tanja vagyok.

—

Én pedig Erik. Sokkal jobban festesz, mint az előző szobalány, aki inkább volt szobavénlány. Gyere, elkísérlek a kabinodig, aztán megmutatok mindent. – tessékelte előre a lányt, a híd felé mutogatva. – Ott a lépcső, indulj el lefelé. Az alagsorban vagyunk.

—

A víz alatt?

—

Bizony ám! Jobbra a második a tiéd, a hatos kabin, pakolj le, mindjárt itt vagyok –kacsintott Erik, majd ahogy meglátta egy újabb adag zöldségszállítmány érkezését, el is viharzott.

Tanja Harper vágott egy aprócska grimaszt, majd úgy döntött nem várja meg Eriket. Már első látásra sem volt neki szimpatikus egy figyelemzavaros, ide-oda rohangászó fickó. Elindult egyedül lefelé a lépcsőkön, úgyis fel kell fedeznie előbb-utóbb az egész hajót. Összesen hat táskát próbált maga után cipelni, rendkívül ügyetlenül.

4.fejezet

Mindeközben egy magas, jóképű férfi is kinyitotta szekrénye ajtaját, és elgondolkodva csípőre tette a kezét. Nem sok minden lapult benne, de azok katonás rendben sorakoztak egymás mellett. Sóhajtva beletúrt a ruhatárába és, bár nem volt teljesen ínyére, sietősre vette a készülődést. Kikészítette kedvenc borotvahabját, arcvizét, vízálló karóráját, amit csak kivételes eseményekre vett fel, nehogy baja essen. Élre vasalt ruháit egyesével hajtogatta be az ébenfekete, dupla aljú Henk bőröndjébe. Nem sok minden maradt neki a csillogásból, csupán egy pár ilyen holmi. Muszáj volt tartani a látszatot.

Mire bepakolt bőröndjébe, el is fáradt a lelke. Minden egyes méregdrága holmi a múltjára emlékeztette. Leroskadt kanapéja oldalára, bőröndje mellé, és előkészített papírjai közül előhúzott egy fényképet, amin egy gyönyörű hollófekete hajú hölgy mosolygott boldogan. Egy könnycsepp jelent meg a szeme csücskében. Most igazán nem volt itt az ideje, hogy megengedje magának a sírást. Indulnia kell. Begyűrte tehát a képet a zsebébe Fehér atlétatrikót húzott meztelen izmos felsőtestére, szűk, élre vasalt nadrágot alulra. Nyújtózott kettőt, hogy kiverje a fejéből a kósza gondolatait, és megpróbált az előtte álló feladatra koncentrálni. Lábát bebújtatta hasított szarvasbőr cipőjébe, fújt egy hatalmasat, úgy tűnt összeszedte magát. Felállt, majd gyors léptekkel eliramodott, szerény hajlékába vissza sem nézve, kilépett az utcára. Leintett egy közeledő taxit.

—

A kikötőbe legyen szíves – szólt, hangja kissé erőtlenül zengett a kocsi fülkéjében. Még egy kósza pillantást vetett szállása erkélyének korlátjára, mintha azt várta volna, hogy valaki búcsúzik onnan tőle, de ez valójában őrültség volt. Az egyetlen dolog, ami a teraszról visszatekintett rá, egy elszáradt rododendron volt. Bánatosan lógatta száraz leveleit.

Mellkasát haragos sóhaj hagyta el. Akkora, hogy a taxisofőr hirtelen hátrafordult, hogy megnézze, él-e még az utasa. Ő persze jól láthatóan élt, csak éppen tehetetlenül kornyadozott, pontosan, mint otthonhagyott rododendronja. Mélabús és keserű ábrázatát látva a sofőr inkább visszafordult a forgalmat figyelni. Ezek a dúsgazdagok milyen nyápic alakok - gondolta magában, és a forgalomra koncentrálva röpke hálát rebegett szegényes, ám igen boldog életéért.

Viszonylag gyors útjuk volt, egészen a kikötőig, ami szokatlan volt ebben az időben. Se dugó, se más egyéb forgalmi akadály. Maradék apróját leszámolta a sofőrnek, majd méltóságteljesen, egyenes gerinccel kiszállt az autóból. A Mountkay jacht, teljes nagyságában ott magasodott előtte. A titokzatos és pompás Mountkay jacht.

—

Most minden megváltozik - húzta össze szemöldökét, majd nekiindult a hajó előtti feljárónak. Kissé meglepődött arccal vontatta maga után bőröndjét. Mézszínű jólfésült hajába belekapott a kósza keleti szél.

Rátekintve erre a monstrumra, hogy mennyi gazdag ember férhet el egy ekkora jachton, úgy gondolta, mégsem lesz annyira egyszerű dolga. Mindezek ellenére határozott szándékkal lépett fel a hajó első emeletére vezető lépcsőre, majd benyitott a számára fenntartott kabinba. Elégedett sóhajjal nyugtázta a látványt.

Chelsa Dean bevágta maga mögött a taxi ajtaját. Becsmérlő pillantást vetett a taxis irányába, néhány szót talán még oda is vetett neki az illendő kanyarodás szabályairól, majd elindult a Mountkay felé. Arcán titokzatos, egzotikus vonások, alakja, mint egy modellé, nyakán jobb oldalt egy apró, szexi szív alakú anyajegy. Jellegzetes vonás. Alakja tökéletes sziluettként rajzolódott ki az óceánon visszaverődő hullámok fényében. Vérvörös, magas sarkú cipőben lépdelt felfelé a hajó padlóján, maga után húzva Gucci bőröndkéjét. Egy színésznőnek ez jár. Ugyan a mai napon a divatos megjelenés javarészt megnehezítette a közlekedését, de akkor sem mondott le semmiféle trendi ruhadarabjáról. Ahogy lépdelt felfelé, combja kivillant éjkék ruhája alól, a cipősarka kissé becsúszott az egyik hajópadló kiszögellésébe, és egy pillanatra megakadályozta őt a suhanás szerű haladásában. Még így megtorpanva is gyönyörű volt, ahogy gúnyos lapos pillantást vetett Vernon Chatréra. Mintha ő tehetne arról, hogy beakadt a sarka. A szakács próbált mosolyogni, de Chelsa szinte megvető szemvillanása inkább egy laza grimaszt hozott ki Vernonból, mint mosolyt. Jól ismerte ezt a fajta nőt, aki csak szeret beleülni a luxusba, volt szerencséje már néhánnyal találkozni itt a hajón.

—

Valaki igazán segíthetne a csomagjaimmal - jött a következő lapos pillantás kíséretében a nő éles és becsmérlő hangja. De még ez a míszség is jól állt Chelsának. Kívülről sokkal szebb volt, mint belülről. Válasz nem jött sehonnan. A hajó személyzetének többsége már ismerte őt, nem most először volt Raymond vendége. Mindig is csodaszép és kellőképp kötekedő nő volt. Ahogy méltóságteljesnek ható léptekkel elhaladt a fedélzeten, mintha valami mustrára készült volna, odalépett az egyik kabinajtó elé. Kopogás nélkül nyitott be.

Odabent egy gondolataiban jócskán elkalandozott férfi pakolászta ki a cuccait, jókedvében fütyörészett. Égszínkék szemét érthetetlenül emelte a színésznőre.

—

Maga mit keres itt?

—

Ne reménykedj, csak a kabinomat – szólt a válasz, és Chelsa rácsapta az ajtót a férfira.

5.fejezet

Az idő már délutánra járt, amikor Shirley lehuppant a kabin közepén elhelyezkedő szív alakú ágyra.

—

Ez most komoly? Miért kaptunk ezt a fasza kis ágyat? – csattant fel, és beletúrt vöröses tincseibe.

—

Gondolom Robertre készültek. – bambult Amy kimeredt szemekkel a rózsaszirmokkal meghintett vörös selyemtakaróval borított ágyra. Őt se tette túlzottan boldoggá a szituáció.

—

Szerintem inkább jó nagy kicseszés.

—

Eléggé gusztustalan is. Még itt is a szerelemre kell, hogy emlékeztessenek.

—

Ebben nem alhatunk együtt, az biztos. Ne haragudj, de nem. Kizárt dolog.

—

Húzzuk szét.

—

Gondolod, két darabból van?

—

Passz.

—

Ha nem, akkor kerítünk egy fűrészt. Biztos, hogy nem alszom egy csajjal egy szív alakú ágyban. Ne vedd magadra.

Shirley félig-meddig már felengedett komor hangulatából, és elkezdett röhögcsélni az egész kabin látványán, Amy csupán a fejét ingatta. Elkeseredett és dühös volt. Legszívesebben egy pezsgővel kezdte volna a hajón ringást, nem ágyfűrészeléssel, nézni sem bírta egyikőjük sem a szerelem effajta jelképét.

—

Nézzük meg a nővéremék kabinját. Hátha az nem annyira giccses, és el lehet cserélni velük.

—

Jó ötlet.

Ahogy beléptek Faye és Richard kabinjába, világosan látszott, hogy ez a kabin is szerelemfészeknek lett kialakítva, csupán kissé modorosabb stílusban. Az ágy négyszögletű volt, de tele hintve rózsaszirmokkal. Shirley azonnal ráhuppant, majd meglepetésében azzal a lendülettel vissza is huppant az ágyról.

—

Ki a fene tesz egy hajóra vízágyat? Nem hullámzik ez már így is eléggé? Micsoda elvetemült egy ötlet.

—

Állítólag ezen a hajón nem érzed a hullámzást. – bólogatott Amy.

—

Mondd ezt a gyomromnak is.

—

Azt hiszem, nem cserélünk akkor.

—

Biztos, hogy nem. Inkább a műromantika. Nézzük meg van-e másik szabad kabin. Szóljunk valakinek, én biztosan nem fekszem veled egy szívecske alakú ágyban, ne vedd magadra.

—

Nézd csak, egy palack pezsgő bekészítve! – kacsintott Amy, és azon mozdulattal el is tekerte a pezsgősüveg nyakát.

—

Szerencse, hogy apád jóban van a tulajjal és egy ilyen remek hajókirándulást szervezett. Önts nekem is. – szólt kissé kekeckedő felhanggal, majd biccentett az ital irányába. Egy fél üveg pezsgővel később betoppant Faye és Richard is. Ők már korábban megérkeztek, kipakolták a cuccaikat, de tettek egy gyors sétát a fedélzeten, hogy kiismerjék magukat. Kíváncsiak is voltak arra, hogy kik az útitársaik, és milyen egyéb szórakozási lehetőségek vannak a hajón. Körülnéztek odafent, ahol a kapitányi híd helyezkedett el – innen a legjobb a kilátás – és a középső szinten is, ahol a közös tér, az étkező és a hall volt található. Mindkettő jó nagy helyiség, elfér bennük az összes vendég. A falakon lámpák, képek, absztrakt műalkotások. Bóklászásuk során senkivel nem találkoztak, így jobbnak látták, ha előbb kipakolnak, és majd csak azután indulnak ismerkedő útra, ha már a hajó többi vendége is felszállt. Visszatértek tehát kabinjukba, ahol meglepetésükre a bőszen pezsgőző csajokra találtak. Shirley kissé becsípett szörfös módjára próbált meglovagolni a vízágyon egy nagyobbacska párnát, egyik keze a homlokánál mintha valami távolabbi tájat kémlelne, másik kezében egy félig üres pezsgőspoharat egyensúlyozott. Amyre a látványtól rátört röhögőgörcs. Lecsúszott a székéről, úgy próbálta visszafojtani csuklásba torkolló véleményét a látottakról. Faye elképedt.

—

Beszürcsöltétek a meglepetés pezsgőnket? Nahát lányok! Nélkülünk?

—

Miért nem vártatok meg? – húzta ki a széket Richard és keresett másik két szabadon lévő poharat.

—

Nyugi, gyere öntök neked is, annyi maradt még. – Amy még mindig röhögcsélt, most már azon, hogy a megilletődött nyomozónő hogy küzdi le magát a még mindig hullámzó vízágyról.

—

Csak szobát akartunk cserélni veletek, mert a miénkben szív alakú ágy van.

—

Raymond ért a romantikához. – bólogatott Richard kis gúnnyal a szeme csücskében, majd lehuppant a vízágyuk szélére. Ringatózott még egy kicsit. – Gondolom szerelmespárra készült az a szoba is.

—

Semmi kétségem nincs efelől - húzta meg a maradék pezsgőt az üvegből Amy.

—

Lecserélnénk szívesen, tekintettel mindkettőnk helyzetére.

—

Vagy kettéfűrészelnénk szívesen.

—

Megkérdezem majd, ha találunk ezen a hajón egy árva lelket is. Sétáltunk egyet, de senkivel nem találkoztunk.

—

Remek. Lehet, hogy csak mi leszünk.

—

Mintha Raymond azt említette volna, hogy lesznek még egy páran rajtunk kívül.

—

Meglátjuk.

—

Bárhogy is, jó ez a kis nyugalom - sóhajtott Faye és ledöntötte a pohár pezsgőt. – Tudjátok hányszor álmodoztam arról, hogy egy lakatlan szigeten élek?

A Mountkay még mindig békésen ringatózott a kikötőben. Az idő kellemesen meleg volt, csak egy gyenge szél fújt. Minden körülmény tökéletes volt az indulásra, ám a hajó még várt, nem volt mindenki a fedélzeten.

Shirley és Amy a pezsgőtől kissé becsiccsentve úgy döntöttek, kifekszenek a medencéhez napozni. Jó kis útnak ígérkezett ez, teljes egyetértésben voltak abban is, hogy a lehető legkevesebb időt fogják a kabinjukban tölteni. Bikinit húzva kicsoszogtak a jacht tetőteraszára, a medence mellé, és elfoglaltak két extra kényelmesnek tűnő napágyat. Bőszen sütött a nap.

Shirley kinyújtóztatta lábát, a pezsgő adta enyhe kábulat kellemesen tompította gondolatait és fájdalmát, amit szerelme hiánya okozott. Odatartotta arcát a nap sugarainak, közben azon morfondírozott, hogy milyen lehetne az élete, ha Kevin itthon maradt volna. Talán lehetne gyerekük. Kettő is. Egy kislány, gyönyörű mogyoróbarna fürtökkel, ő lenne a nagyobbik. És egészen biztosan szeretne táncolni. Csak úgy lebegne a copfja, ahogy ugrabugrál. Lenne egészen biztosan a kislány mellett egy kicsi fiú is, aki az apja szemeit örökölné. Gyönyörű mélyreható tekintete lenne és imádná a szüleit. Egy pillanatra elképzelte, ahogy a kisfiú hozzábújik és átöleli őt. Apró könny szökött a szemébe. Hétvégenként az egész család kirándulna a szigeten, tolná babakocsival a kisfiút, amíg kislányuk az apja nyakában ül, kacagva. Jól esett neki ez a kép, már a gondolat is. A család egysége, a szeretet és az együtt töltött pillanatok képe. Kívülről azonban egy beszélgetés hangja tolakodott be az idillbe. Miguel, a kapitány és Erik haladt el mellettük, mintha veszekedtek volna, és ettől belehasított a gondolat, ez a család csak egy kép. Nem a valóság. Mindegy. Nem akarta kinyitni a szemét. Cseppet sem volt kedve szembesülni azzal, hogy mindez csak álom és valójában egyedül van, mint a kisujja. Vagyis a kisujja nincs is egyedül, hiszen ott van neki az összes többi ujja. Szóval egyedül, mint egy remete. Szingli, mintha ez valami megbélyegzett életforma lenne. Egy szingli párkapcsolatban. Ebben a másik, teljesen kiforgatott világban akart volna maradni a képzelt családjával, a képzelt gyerekeivel.

Még akkor is ezek a képek jártak a fejében, amikor a kikötőben Mountkay előtt csikorogva megállt egy taxi.

6. fejezet

—

Na. Pontosan itt volt az ideje, hogy végre valahára megérkezzünk édesem. Ki mondta, hogy ilyenekkel kell tökölni? Na ki? Persze hogy az apád! Csakis az apád agyában születhet ilyen hülyeség – Szólt Susanne P. Stone, és kiszállt a kocsiból, maga után rángatta jelentős méreteket öltött válltáskáját, majd alaposan rávágta az ajtót fiára, Gerardra. Gerard erre inkább a másik oldalon szállt ki, majd hátrasietett a taxi csomagtartója felé, és elvette a bőröndöket a sofőrtől. Némi papírpénzt nyomott a markába, és intett, hogy mielőbb tűnjön innen. A sofőr komótosan megszámolta a pénzt, majd biccentve tövig nyomta a gázt.