A fordítás alapjául szolgáló kiadás:

Tommy Wieringa: Nirwana

De Bezige Bij, Amsterdam, 2023

Copyright © Tommy Wieringa, 2023

Originally published with De Bezige Bij, Amsterdam.

Fordította

Wekerle Szabolcs

Magyar kiadás © Jelenkor Kiadó, Budapest, 2025

Hungarian translation © Wekerle Szabolcs, 2025

Minden jog fenntartva

Borítókép © Catherine Hoggins

Szerzőfotó © René Koster

A kiadó köszönettel tartozik a Dutch Foundation for Literature támogatásáért.

Felelős kiadó Nagy Boglárka

A Jelenkor Kiadó a Libri Könyvkiadó Kft. imprintje

Felelős szerkesztő Szenderák Bence

Szerkesztette Csordás Gábor

A szöveget gondozta Hradeczky Moni

Műszaki szerkesztő Széplaki Gyöngyi

Borítótervező Váraljai Viktória

Az elektronikus verziót az eKönyv Magyarország Kft. készítette

www.ekonyv.hu

ISBN 978-963-518-388-3

channának, hazelnek, zoë-nak, mi kasz di lüsz{1}

és johnnak

„Nirvánát sokszor mint egy tűz kioltását képzeljük el. Amikor a tűz már nem ég, »belép nirvánába« – az elemek, melyekből állt, immár nem a gyúlás állapotában leledzenek. A tűz felől nézve ez talán steril és élettelen állapot, az elemek szempontjából viszont épp hogy életet és erőt jelent. Vagyis: amikor végre kialszik a kapzsiság, a gyűlölet és az érzéki csalódás tüze, a szellem szabaddá válik, és teljes erejéből dolgozni kezdhet.”

Mozgásba lendíteni Az Igazság Kerekét

Megjegyzések Buddha Első Tanításához

Ácsán Szucsittó

ELŐSZÓ

Hosszú évek kihasználatlansága után 1990 nyarán újra csaknem mindennap úsznak a villa és az erdő széle közé épült medencében. A hőhullám, amely július végén vette kezdetét, és tíz napig tartott, mostanra véget ért; azért még mindig nagy a meleg. A medence fenekén egy fiú ismét megjavítja merülési rekordját. Júniusban lett tizennégy éves. A vad kor. Amikor levegőjét vesztve elrugaszkodik a csempealjzatról, és a vízfelszín felé löki magát, egy pillanatra úgy érzi, meghal, de erre majd csak ötvennyolc év múlva kerül sor, ugyanebben a kertben, egy másik évszakban, minden további nélkül paradoxnak nevezhető körülmények között. Most viszont még nagyon is él az ifjú Hugo Adema, nem is akárhogy: levegőért kapkodva bukkan elő a vízből. A medence pereméhez úszik, felhúzza magát, a víz szélére ül. Dübörög a szíve, lapockája hegyesen kiáll, amikor az öltözőkabinoknál törülközőt teker a dereka köré. Sovány és olyan barna, mint a mókus, csont és bőr. Egy ideje vékony ceruzavonalnyi szőr kúszik a fürdőnadrágjától a köldöke felé.

Nedves lábnyomai hamar elpárolognak a forró kövön. A fiú gondolatai új, egy perc huszonnyolc másodperces rekordja körül forognak, egyébként pedig egyszerre mindenütt és sehol. Nagyapja Telegraafjában olvas a berlini fal leomlásáról, a két Németország közelgő egyesüléséről és a nem sokkal korábban kitört öbölháborúról, ám saját aggodalmai összehasonlíthatatlanul fontosabbnak tűnnek most a számára. A jövő: koromsötét massza, amióta átköltöztették a nagyszüleihez. A testvérével folytatott veszekedései, állandó verekedéseik oly mértékig elfajultak, hogy képesek voltak minden új au pairjüket a legrövidebb időn belül az idegösszeomlás határára juttatni. Ez viszont, gondolták alighanem a szülei, egyszerű, elegáns megoldás: őt áttelepítik nagyszülei wassenaari birtokára, ikertestvére pedig marad otthon a Groot Haesebroekseweg-i házban, az légvonalban nem egészen két kilométer, mégis tökéletesen elszigeteli őket egymástól. Végdátumot nem határoznak meg, exkommunikációja ilyenformán a végtelenségig nyúlhat, és arról sem esik szó, hogy idővel majd cserélnek, ő mehet vissza a szülői házba, míg helyette testvérét deportálják ide; ettől aztán valóban úgy érzi magát, mint akit száműztek, a két testvér közül a nemkívánatost.

Hiányoznak neki a kutyák.

Elviselhetetlenül lassan vánszorognak a nyári napok így, hogy csak két öregember és egy szakácsnő jelenti a társaságát, bár az „öregember” kifejezés talán nem illik tökéletesen csinos és fiatalos nagyanyjára és szigorú nagyapjára. Az idős férfi az idő nagy részét házon kívül tölti, mivel hetvennégy évesen még mindig kemény kézzel igazgatja vállalkozását; a fiú jobban érzi magát, amikor nincs otthon.

Nem csak a kutyák, az anyja is hiányzik neki. Leginkább ő, ha őszinte akar lenni, de hamarabb nyelné le a nyelvét, mint hogy őszinte legyen. Hiszen biztos benne, hogy anyja találta ki ezt az egészet. Soha nem bocsátja meg neki.

Tűz a nap, bőrén kellemes borzongás fut végig. Az erdő felől kék galamb burukkolása hallatszik, jóval szerényebb, mint a füvön rekedtes hangon és csapkodó szárnnyal szüleinél eledelért kuncsorgó csókafiókáé. A pázsitra kitett öntözőrózsa ketyegve forog; a kertész egy nap alatt többször is áthelyezi. A férfi rejtett életet él a birtokon, jelenlétéről általában csak a fűkasza zümmögése vagy a távolban felzúgó motoros fűrész árulkodik.

Amikor Hugo megfordul, a medence túlsó végén nagyapját pillantja meg rubinpiros fürdőköpenyében. A szuterénből jött elő, a helyiség ajtaja nyitva áll. A fiú megijed: vajon mióta áll már ott? Az idős férfi rezzenéstelen arccal nézi, tekintete kifürkészhetetlen. A köpeny két vastag pamutgallérja alól elődereng fehér mellkasa. A fiú úgy indul el felé a medence szélén, mintha parancsnak engedelmeskedne.

– Úszik, páke? – buggyan ki belőle az értelmetlen kérdés. Tűszúrást érez a torkában, miközben a nagyapjához beszél.

– Mindig szerettem úszni – feleli a férfi. – A tengerben. – Hunyorít, hogy ne vakítsa el a víztükör ragyogása. – De most olyan meleg van, hogy…

Leveszi a köpenyét, és az egyik nyugágy támlájára teríti. A fiú elfordítja a tekintetét. A külsőségekre kínosan ügyelő, szertartásosságba mázazott Willem Adema még otthon, a vacsoraasztalnál sem jelenik meg nyakkendő nélkül; unokája szemében már-már obszcenitásnak hat, hogy öltönyei alatt hús-vér ember bújik meg.

A fiútól eltérően a nagyapát nagyon is érdekli a két Németország egyesülése és az öbölháború, ahogyan a Szovjetunió váratlan és megdöbbentő széthullása és a nyersolaj árának alakulása is; utóbbi Kuvait Irak általi lerohanása óta valósággal kilőtt, és 41 dollárra emelkedett – egy mappában minden reggel megkapja a globális energiaipar legfontosabb híreiről tudósító újságkivágásokat. Ül íróasztalánál az Adema Marine Operations elnök-vezérigazgatója, és esélyeit latolgatja. Az offshore-ipar mindig a világgazdaság mozgásait követi, a világgazdaság pedig mindig a kőolaj és a földgáz árának és rendelkezésre állásának függvényében változik – tüzes tangó.

A hidegháború vége új kitermelési területeket tesz elérhetővé az offshore-ipar számára. A Föld meghódítása sohasem áll meg, a hozzá hasonló férfiak fáradhatatlanul fürkészik a bolygó legeldugottabb zugait, vajon hol van még talpalatnyi hely, ahol az anyakőzetbe plántálhatják folyamatosan továbbfejlesztett eszközeiket. A földkéreg szűnni nem akaró nyirbálásában, fúrásában, ásásában és bányászásában van valami agresszív, amit csinálnak, az jelképes erőszaktétel, amellyel az idők kezdetén az embernek adott isteni parancsnak engedelmeskednek: legyetek termékenyek, s hajtsátok uralmatok alá a földet és mindent, ami a földön van.

Miközben nagyapja háttal leereszkedik a medencelétrán, Hugo alig észrevehető tetoválást fedez fel felkarja alsó felén: fehér bőrén kis, sötét kör. Jobban is megnézi, a kör mintegy húsz centiméterrel nagyapja bal hónalja alatt helyezkedik el. Tetoválás, nem lehet más, gondolja. Az idős ember lemerül, majd prüszkölve bukkan fel a vízből. Vajon nagyanyja, Odilia nevének első betűje? – töpreng a fiú, vagy nagyapja valamilyen titkos társaság tagja volt, és annak a jelét viseli? Ami az első lehetőséget illeti, ahhoz, gondolja Hugo, nagyapja nem elég romantikus alkat, második feltételezésével azonban, tudtán kívül, már jóval közelebb jár a valósághoz.

A medence partján átéltekre Hugo élete végéig úgy fog emlékezni, mint valami lényeges kezdetére: a víz és a fény, az elhagyatottsága fölött érzett szűkölő szomorúság és az eufória, meg persze a világos szemű öregember karján a tetoválás, a meteorológiai mérések 1705-ös megkezdése óta legmelegebb év nyarának forró délutánján.

ELSŐ RÉSZ

1

Miután Hugo Ademát 2016 tavaszán elhagyta a szerelme, és egyedül maradt a heerengrachti házban, a zen meditáció volt azon kevés tevékenységek egyike, amelyekbe kapaszkodhatott. Nem rögtön, az első hetekben semmire sem volt képes. Amikor aztán jó idő után újra leült, és beindította a meditációs applikációt (tibeti templomi harang hangja, három hosszan rezonáló kondulás), először csak a bánat heves fokozódását érezte, olyan erővel, hogy kiverte a víz és kihagyott a szívverése. Aztán a gyakorlat végzése közben enyhült az érzés. Ilyen lesz, ebben bízott legalábbis, szerelmi bánata lefolyása is: a krízis után következik a fokozatos lábadozás, végül pedig a lohadás.

Rendszeresen evett és korán feküdt, működésben tartotta a szervezetét. Az online hírek és Facebook-posztok olvasásánál többre nemigen volt képes; egy könyv vagy akár csak egy hosszabb esszé elolvasása lebírhatatlan akadálynak tűnt, a rajzolásról vagy festésről már nem is beszélve. A városban járva kerülte azokat a helyeket, ahol korábban gyakran fordultak meg együtt, kínzó fájdalmat okozott még az Ekoplaza vagy a terasz látványa is, amelyről egy késő nyári napon a csatornába fújta az étlapot a szél.

Bár naponta kétszer húsz percet ült fél lótuszban, és minden mást is úgy csinált, ahogyan évekkel korábban az Entrepotdokon működő zendóban tanították neki, nem tudott rendesen összpontosítani. Kiülte a megszabott időt, és közben megadón konstatálta a benne munkáló önsajnálatot, bosszúvágyat és haszontalan gondolatokat; hálás volt, amikor a vetélytársával szembeni megtorlás módozatait részletező képzelgések időről időre elterelték a figyelmét. A gondolatfolyam sosem oldódott fel olyasfajta transzcendenciában, amilyet korábban megtapasztalt olykor, gyakorlatai tárgya mindvégig fájdalmas és húsbavágóan valóságos maradt. Ha mégis le lehetett vonni valamiféle következtetést ebből a szüntelenül áradó katyvaszból, az az volt, hogy a magánytól való rettegés mérhetetlenül erősebben munkál benne, mint a halálfélelem. Ez, bár nem lepte meg, új volt neki. A csoportból kitaszított csordaállat gyors és nyomorúságos halált hal, voltaképpen nem más, mint önnön kilátástalan magánya pusztítja el.

Beköszöntött a november, közeledett az amerikai elnökválasztás. A Clinton és Trump közötti versengés hihetetlen izgalmakat hozott, mindenki úgy érezte, nagyon sok múlik rajta. A szabad világ, sőt egyenesen a civilizáció jövője, az összes plecsni, amelyet a Nyugat a mellére tűzött. A választás napján, 2016. november 8-án, kedden Hugo nagyapja, Willem Bruno Adema a századik születésnapját ünnepelte. Éljen soká – esetében ez nem volt üres frázis.

Hugo hétfőn elment a Rokinra Hajenius boltjába, és vett nagyapjának egy százéves szivart. Hogy csakugyan 1916-ban készült, arra az eladó nem mert megesküdni, de mindenképp akörül; a cégnek még egész kollekciója volt ősrégi szivarokból, mind tökéletesen szívható állapotban.

Hűvös, szürke nap volt, keleten már éjszakai fagyokat mértek. A szivar több okból is a nagyapjának való ajándék, gondolta Hugo hazafelé menet. Az öreg Adema bizonyos értelemben egész életében a tüzet szolgálta, először a háborúban, később az offshore-ágazatban, ahol jelentős fejlesztésekkel segítette elő a fosszilis ipart a világégés kitartó táplálásában. Az olaj- és gázkészletek megcsapolása volt „a ház specialitása”, a család ezzel érdemelte ki előkelő helyét az ötszáz leggazdagabb holland között a Quote magazin listáján.

A Spuion az Athenaeum könyvesboltban áttanulmányozta az újságok szalagcímeit, amelyekből kiderült, hogy Hillary Clintonnak vannak jobb lapjai az elnökválasztáson. A Newsweek máris azt írta a címlapjára, hogy „Madam President”. A Le Pain Quotidienben elcsomagoltatott egy szendvicset. A járdán szemetet fújt a hideg szél, szilfalevelek úsztak a Herengracht vizén.

Otthon a főzősziget mellett álló bárszéken ülve fogyasztotta el a gorgonzolás zsemlét. Az asztalon ott feküdt a karton szivartartó. Igazából nem is tudta, nagyapja képes-e még szivarozni egyáltalán. A szokásos időskori panaszok mellett túl volt két szívrohamon, Hugo már jó ideje várta azt a bizonyos telefont.

Délután még előkészítette az ingét és az öltönyét; ezzel nagyjából el is végezte aznapi összes teendőjét.

{1} világítótornyom (papiamento)